


24. september 2020Ekspess Grupi sotsipojast ideoloogiasõdur ründab 
 


Siim Nestor tegi 24.09.2020 järgmise FB-postutse.
"MUL PUUDUB OMA ARVAMUS: olen märganud kuidas Eesti paremäärmuslased ja nende toetajad kasutavad neile vastumeelsete arvamuste ja arvajate tasalülitamiseks selliseid väljendeid nagu: propagandist, propagandatöötaja, propagandalause, ideoloogiasõdur.
Neid kasutatakse siis ennekõike nende inimeste madaldamiseks, kes kuskil erakonnas ei ole.
Võibolla on see juba väga vana tendents, aga ma olen registreerinud umbes viimase poole aasta jooksul sellist kõnepruuki. Ja otseloomulikult kõlavad need väljendid ka Fox Newsis, paremäärmuslke YouTube-staaride ja Trumpi suus.
Näiteks mina, minul ei ole nende jaoks oma arvamust, oma vaatenurka ja maailmavaadet, on ainult propaganda.
Triinu, Teetu, Raini ja teisi tervitades, peace!"


Kes on ideoloogiasõdur? No see, kes käitub nagu ideoloogiasõdur. Mida pidevamalt, seda rohkem on.


Üks näide, mille Nestor toob on järgmine:


Siin käitub Siim Nestor nagu ideoloogiasõdur. Milles see seisneb? Noh, sattumuslik grupikuuluvus seatakse defineerivaks. See kuvatõmmis on tehtud tema FB-seinal toimunud vestlusest ja välja toodud sõnade autor on Mihkel Kunnus (st mina). Selle postitusega aga Siim Nestor taandab Mihkel Kunnuse - inimese, kes ei ole talle kontvõõras ja kelle maailmavaade pole mingi saladus - Postimehe arvamusosakonna töötajaks. See saab mind defineerivaks ja sedavõrd, et pärisnimelisuse võib ära jätta. Sõnade autoriks saab isikuloota ja isikliku maailmapildita grupikuuluvus - Postimehe arvamusosakonna töötaja ja kõik. Kusjuures sinna lisatakse sulgudes veel väga suunav märkus.
Kui ma ei kirjeldaks seda kui Siim Nestori käitumist, vaid kui (tüüpilise) ekspressgrupi töötaja käitumist, siis vastaksin samaväärselt, tähendab, laskuksin samale tasemele.

Mis puudutab ta välja toodud tsitaadi sisu, siis selle kontekst on järgmine:
Siim Nestor tegi 21.09.2020 järgmise FB sissekande:


„EHH... : vaatasin Objektiivi saadet "Vestlused Einar Laignaga: perekonna pühadus".Ta on puhas Eesti Jordan Peterson ju. Huvitav miks meie kodumaa lobsteritel on vaja üldse võõrast popstaari nii väga tarvis. Kodustki kenasti võtta. Aah, okei, jaa-jaa...“

Mina reageerisin järgmise kommentaariga:

„ma saan aru, et Jordan Petersoni materdamine on üks olulisemaid identiteedikinnisteid teatud seltskonnale, aga selliste ekvivalentsuseoste (Laigna-JBP) loomisega kinnistad ühtlasi enda kuvandit kui tõest ja nüansitundlikkusest mittehoolivat ideoloogiasõdalasest.
Tee või tina, aga iga jopski ikka Harvardis ei õpeta, JBP-l on kõige muu kõrval ka korralik teaduspagas.“
Kuigi ma olen väljenduses tinglik: nii käitudes kinnistad ideoloogiasõduri kuvandit, mitte ei väida, et Siim Nestor on ideoloogiasõdrur, tunnistan, et oleks pidanud olema sõnastamisel hoolsam ja kasutama täpsemat etteheidet nt polariseerumist soosiv kraaka vms.

Kummati on eelöeldu üks, mida Jordan Peterson ei väsi rõhutamast: alati tuleb vaadata indiviidi enne grupikuuluvust, indiviid on olulisem kui tema grupi-identiteet. Ja mõistagi see on ka põhjus, miks ta progressiividele nii närvidele käib. Sest progressiivne ideoloogia vaatab defineerivana just (identiteedilisi) grupikuuluvusi (sugu, seksuaalne orientatsioon, rass jne). Viimases on nad paras paar paremäärmuslastega, meetod on sama, aga grupikuuluvustunnused osalt teised (rahvus, rass, sugu). Seepärast pole paremäärmuslased saanud JBP-st rohkem tuge kui argumente oma peegelpiltvastaste tümitamiseks. Ja punkt.

Veel üks märkus.
 Hiljuti tegi üks ekreiit end kunsti teemal lolliks. Demonstreeris ilma igasuguse häbenemiseta oma harimatust. Lausa praalis sellega.
Tarmo Jüristo kirjutas kena kommentaari, kus ta meenutas, kuidas talle omal ajal kunstiõpetaja asja selgemaks tegi. Tsiteerin Jüristo FB-kommentaari:

„ega ma täpselt enam nii kaugele aastate taha ei mäleta, aga põhimõtteliselt ta haaras sellest võimalusest, et avada selline asi, nagu kunsti dialoogilisus - see, kuidas kunst on nagu üle aastakümnete ja -sajandite ulatuv vestlus millest võibki mõnikord keeruline aru saada, kui sa poolelt sõnalt ruumi sisse jalutad, kus inimesed on omavahel päevi ja nädalaid (või siis sajandeid) vestelnud. ja kui sa lihtsalt lambist satud theo van doesburgi kompositsioone nägema, siis on "kus siin see lehm on?!" tegelikult täiesti loomulik ja õigustatud küsimus.“

Jüristole sekundeeris Aro Velmet:
„See on ühtlasi väga hea viis seletamaks üleüldse tekstidega suhestumise keerukust - umbes seda analoogiat kasutan igal semestril selgitamaks tudengitele, miks ka pealtnäha tuttavlike tekstide puhul on mõistlik küsida "mis vestlusesse ma praegu jalutanud olen", sest, piltlikult öeldes, ka tuttav sõna nagu "lehm" võis 19. sajandi elsassi talumehele tähendada midagi hoopis teistsugust, kui 21. sajandi Paulsonile.“  

Jah, nii on. Kultuur on dialoogiline, vestluslik nähtus ning olla haritud, tähendab olla vestluse ajalooga kursis.

Kui kunstivõhiklik ekreiit oli oma harimatuses siiras, siis Siim Nestor tegi sarnase liigutuse teadlikult ja propagandistlikel kaalutlustel. Rebis ühest ajalooga vestlusest killu ja dehistoriseeris selle. NB! ta tegi seda propagantistlikel kaalutlustel ja teadlikult.

Lisamärkusena: mina olen osalenud vestluses JBP-ga palju pikemalt kui Nestor ja sellest ka rea artikleid eesti keelde vahendanud (nt SIIN ja SIIN ning hiljuti üks pikem käsitlus SIIN).

Ja ka Laignaga on mul teatud avalik kultuuriline vestlus (ma ei eelda, et keegi seda mäletaks ning kahjuks on netist kadunud Jaan Kaplinski mälestuse kokkupuudetest Laignaga). Kutsusin ühte "Jüri Üdi klubi" saatesse erusõjaväelase ja teoloogi Einar Laigna ja Eesti esimese soovahetusoperatsiooniga tuntuks saanud Kristel Regina Sitzi. Aga, noh, selle liigutusega olin ma pool dekaadi ajast ees.  

Lühimalt: Laigna ja JBP tõmbamine ekvivalentsusseosesse on sama nõtke ja haritud liigutus nagu ekreiidi tervemõistuslik ja reibas lehmaotsing. Aga see ei puutu õigupoolest teemasse. 

Jaah, pealkiri on clickbait, ideoloogiasõdurlik clickbait. Kes seda ka nende ridadeni jõudnult sõnasõnalt võtab, on peast soe.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:11 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. august 2020Ajastu kõnelduim psühholoog. Võimestava Isa kaksteist heatahtlikku tähendamissõna 
 
Kirjutatud 2020 aasta alguses, enne koroonakriisi.


Ajastu kõnelduim psühholoog. Võimestava Isa kaksteist heatahtlikku tähendamissõna 

Mihkel Kunnus


Kanada psühholoogiaprofessori ja kliinilise psühholoogi Jordan Bernt Petersoni raamat „Elu 12 mängureeglit“ on vältimatu lugemisvara neile, kes püüavad mõista käesoleva ajastu psühholoogilisi tendentse. Jordan B. Petersoni (edaspidi JBP) tohutu populaarsus on eiramatu fakt. Olgu ta sümptom, ravim või mõlemat, aga ta tabab ajastu närvi. Samas on see raamat väga soovitatav ka neile, kes tahavad lihtsalt inimesi ja iseennast paremini mõista, teha läbimõeldumaid eluvalikuid ning elada täisväärtuslikumalt.

Tartu Rahva Raamat, 13. august 2020


Õnnelikus pole mingi siht
Kuigi žanrilt võib „Elu 12 mängureeglit“ liigitada eneseabiraamatuks, on see mitmes mõttes oma poeriiulikaaslastele sisuldasa lausa diametraalselt vastanduv. Kipuvad ju eneseabiõpikud jutlustama lihtsaid nippe, kuidas kiirelt õnnelikuks saada. JBP poole aga pöördus kõnealuse raamatu kirjutamise ideega üks kirjastusagent, kui oli kuulnud raadiosaadet pealkirjaga „Just Say No To Happiness“ („Lihtsalt ütle õnnelikkusele ei“), kus JBP kritiseeris õnne elueesmärgiks seadmist. JBP rõhutas saates, et õnn ei ole psühholoogiliselt adekvaatne eesmärk ning et vaja on pigem elu mõtestatust, püüdlemist sügavama tähenduse poole, osutades sealjuures asjaolule, et inimkultuuris talletatud suurtes lugudes on niisuguse tähenduse sisu üha uuesti lahtimõtestatud ja et peatähtis on pigem iseloomu karastamine kannatuste läbi, mitte niivõrd õnne poole püüdlemine. JBP ei glorifitseeri siinjuures kuidagi kannatust, lihtsalt tähendusrikkus on tema jaoks olulisem kui õnn. Eesti keeles saab ta mõtet sõnamängeldes sõnastada: see on lihtsalt puhas õnn, kui sind sügavama tähendustaotluse juures juhtumisi õnn tabab. 
Nii öeldes JBP ei moraliseeri, vaid teeb pigem empiirilise üldistuse: hea psühholoogilise tervisega inimesi motiveerib pigem tähendusrikkus kui õnn. See klapib kenasti kokku ka Maslow peateose „Motivatsioon ja isiksus“ sõnumiga. Samuti on Goethe „Fausti“ paatos sellega kenasti kooskõlas.

Heaks näiteks on ka noorte kliimastreigid või loomakaitseliikumised: neis osalejaid ei motiveeri isiklik õnn, vaid nad on selgelt orienteeritud millelegi nende jaoks veel olulisemale (kui protestiaktisooni käigus kohtutakse mõne toreda inimesega või juhtub midagi muud meeldivat, on see lihtsalt boonus, vedamine – õnn). Võib öelda ka teisti: inimene ei suuda niikuinii õnnelik olla, kui ta elul ja tegevusel puudub sügavam siht peale puhtisikliku õnne. Muidu võiks ju tundidest vabalt poppi teha ja minna lihtsalt kuhugi hängima või õlut jooma ja pidutsema. Ometi suudavad vähesed leida kuigi kauaks lohutust personaalsest õnnemullist maailmas, kus on nii palju valu ja viletsust. Võib öelda ka nii: inimene on moraalne loom ja kui pole tegu just psühhopatoloogilise juhtumiga, siis ei suuda keegi taluda end teadmises, et ta pole moraalne, hea. Tervet inimest motiveerib eelkõige kõlbeline kohusetunne ja suutmatus selle järgi joonduda võib põhjustada neuroose. Võib nagu ütles Uku Masing: kui kas või ükski hing põrgus kannatab, siis pole kristlase jaoks mingit paradiisi. Viimast võib veel täiendada Dostojevki märkusega, et inimese hing on kristlane.


Isa-arhetüübi olulisus
Raamatus on toodud „kaksteist elu mängureeglit“, mida oleks ehk sobivam nimetada tähendamissõnadeks, sest pikema lahtiseletava loota jääks need kas truismideks või lihtsalt mõistatuslikeks veidrusteks. Võtame näiteks elureegli number 11: „Ära sega rulatavaid lapsi!“ See on suurepärane näide kahel põhjusel. Esiteks jääks sellest lahtiseletuseta järele pelgalt veidruseni spetsiifiline ja väikse mõjuulatusega ettepanek. Teiseks võimaldab see osutada väga sügavale põhimõttelisele hoiakule, mis tekitab instinktiivselt tugevaid tõrjereaktsioone JBP fenomenile.
Peatükk algab meenutusega sellest, kuidas kunagi lapsed rulatasid ta töökoha lähedal. Võtsid pikalt hoogu, libistasid end mööda trepikäsipuud ja tihti kukkusid valusalt hulljulgeid trikke katsetades.
„Mõni võib seda rumalaks pidada. Võib-olla see oligi rumal. Aga see oli ka julge. Minu arust olid need lapsed hämmastavad. Minu silmis olid nad välja teeninud õlalepatsutuse ja siira imetluse. Loomulikult oli see ohtlik. Oht oligi asja mõte. Nad tahtsid ohust üle olla. Kaitsevarustusega oleks olnud turvalisem, aga see oleks asja samas lörri ajanud. Nad ei tahtnudki liigset turvalisust. Nad püüdsid saada osavaks (competent)– ja just osavus on see, mis teeb inimesed nii kaitstuks, kui üldse olla saab.“ (lk 348, tõlge muudetud – M.K.) 
JBP-d häirib see, et turvalisuse nimel kaotakse üha enam ja enam sellist laadi enesearendusvõimalusi. Laste rulatamispaikadesse hakkas turvalisuse nimel ilmuma kõikvõimalikke tõkkeid.
„Kui mänguväljakud tehakse liiga turvaliseks, siis lapsed kas lõpetavad seal mängimise või hakkavad mängima teistmoodi, kui lubatud. Lastele on vaja piisavalt ohtlikke mänguväljakuid, et need pakuksid väljakutseid. Inimesed, sealhulgas lapsed (kes on lõppude lõpuks ka inimesed) ei püüdle riski minimeerimist. Nad püüdlevad riski optimeerimist.“(lk 349)
Siin võib nüüd sõnastada, miks JBP on korraga nii populaarne ja samas nii vihatud. Või nagu ingliskeelses kultuuriruumis kombeks on öelda – ta on polariseeriv. Süvapsühholoogilisemalt väljendudes: JBP esindab isa-arhetüüpi ühiskonnas, kus pikka aega on süvenenud ema-arhetüübi domineeriminei. See vajab selgitust. Ema-arhetüüpne suhtumine lapsesse on umbes selline: „Mees (loe: riik), tee aed täiesti turvaliseks, et laps saaks seal täiesti ohutult mängida! Seal võib olla madu, tapa see!“. Isa-arhetüüpne suhtumine on umbes selline: „Poiss, seal võib olla madu, tule, lähme koos, ole ettevaatlik, sa pead õppima temast jagu saama, et kunagi ise kaitsjarolli asuda!“.
Igaks juhuks rõhutan, et tegu on süvapsühholoogiliste arhetüüpidega, mitte otseses mõttes ema- või isarolliga, ammugi mitte millegi otseselt bioloogilisest soost tulenevaga. Ühiskondlikul tasandil näeb esimene hoiak välja muidugi nõudena, et riik ja institutsioonid peaksid kõik maksimaalselt – et mitte öelda täiesti – turvaliseks tegema. Seda tendentsi saab arendada väga kaugele ja Põhja-Ameerikas ongi kohati arendatud, nii et kõrvalt vaadatuna tunduvad paljud näited täiesti anekdootlikud (safe spaces, trigger warnings jne).
Ei peagi tingimata kahtluse alla seadma täielikku turvalisust kui taotletavat lõppväärtust, probleem ilmneb juba palju varem -- selles, et keskpärasegi turvalisuse tagamiseks on vaja neid, kes suudavad turvalisust tagada, tähendab neid, kes on valmis ohule vastu hakkama. Samuti ei pea minema nii kaugele nagu Alasdair MacIntyre, kes on andnud mõista, et mingis mõttes väärtusliberaalid parasiteerivad patriootidel, kes on valmis oma kodumaa nimel surema ning nõnda väärtusliberaalidele üldse turvaruumi võimaldavadii. Piisab, kui osutada Hannah Arendti kombel faktile, et inimesed sünnivad siia maailma, ehk siis peab elujõulises ühiskonnas pidevalt toimuma laste saamine täiskasvanuks. Ja seda ühiskondlikus, sotsioloogilises mõttes, mis erinevalt bioloogilisest kasvamisest ei toimu automaatselt iii. Laste turvalisuse tagamiseks peab ühiskond tootma täiskasvanuid, neid, kes suudavad ise ohule vastu astudes teistele turvalisust luua. Ja JBP on täiskasvanulikkuse õpetaja par excellence. 
Arhetüüpide tasandil aitab beebist teismeliseks eelkõige ema (täpsemini: emme) ja teismelisest täiskasvanuks eelkõige isa. Sügavam hoiakuline polarisatsioon tulebki sellest, kas ühiskonnas ja riigis nähakse eelkõige isakuju ehk täiskasvanuks aitajat, või emakuju (täpsemalt isegi emmekuju) ehk kedagi, kes alati andestab, toidab ja turvatunnet pakub. Maailmavaatelisel skaalal väljenduks see ootuses, mil määral riik peaks üle võtma isa-arhetüübi või ema-arhetüübi funktsioone. Pean ema-arhetüübile orienteeritud ühiskonna voorusi ilmseks – need väljenduvad suuresti selles, mida oleme harjunud nimetama (põhjamaiseks) heaoluühiskonnaks –, sellel on aga ka vari, ema-arhetüübi türanlik pool, mis seisneb isikuvabaduse piiramises isiku enese heaolu nimeliv. Kujundlikult: ema võtab lapsel pudeli käest ja koni hambust, isa ütleb, et las õpib esimesest mürgitusest, nii et isu igaveseks üle läheb.
See metafoor on paraku ekstrapoleeritav ka märksa sügavamal ja eksistentsialistlikumal tasandil kui pelgalt päevapoliitiline temperamendipärane arusaam sellest, milline peaks olema optimaalne vahekord isikliku vastutuse ja hoolekanderiigile omase turvavõrgu vahel. Kui Nietzsche pani 19. sajandil tähele, et (Taeva) Isa on surnud, siis nüüd hakkab üha selgemini kohale jõudma, et ka Emake (Maa) on suremas. Inimesel on vaja kähku täiskasvanuks saada, sest nii punased kui pruunid kärbsed siluvad juba tiibu.


Jordan Petersoni vend


Möödunud aasta kevadises „Sirbis“ tutvustab Tauno Vahter Nassim N. Talebi peateost „Antihabras“v. „Taleb norib ülbelt tüli kõigi ja kõige kallal, lööb pidevalt iseendale patsi, kuid on tõusnud viimase kümne aasta üheks maailma mõjukaimaks vabamõtlejaks,“ kirjutab Vahter ja toob kõrvutuse JBP-ga: „Peterson ja Taleb on ühismeedias ühed kõige tsiteeritumad aimeraamatute autorid ja hoolimata konfliktist on neis ka üksjagu sarnast – peale ideede levimise platvormi ka näiteks kriitiline meel intelligentsustestide osas.“ Nad tõesti on ühed kõige tsiteeritumad. The New York Times nimetas JBP-d 2018. aasta kevadel lausa kõige mõjukamaks avalikkusele tuntud läänemaailma intellektuaaliks. Ma tooksin veel ühe sarnasusena välja, et aus ja avatud lähenemine mõlemale ajastu suurkujule (või suursümptomile) nõuab nii mõneltki isiksusetüübilt suurt eneseületust. Taleb on lausa pöörane praalija ja ülbitseja, kes enda tunnustamisega juba tagasi ei hoia. Vaimuaristokraatlikumate maneeridega harjunud inimesele on ta vormilt seega üsna eemaletõukav. JBP üheks suureks trumbiks on ülimeisterlik suuline eneseväljendus ja sõnastusvõime, samas on ta tämber kõrge ja kimedavõitu. Seda ei saa talle loomulikult kuidagi ette heita, mõneti taktitu on seda väljagi öelda, aga tõrgettekitav on see paljudele ometi (ka mulle) ning ta väljenduslaad on häirivuseni intensiivne. Ometi on mõlemaga tutvumine väga tulus. 
Muus osas tuleb Vaheri võrdlusele teha määravad täpsustusedvi. Kriitilised pole nad mõlemad mitte intelligentsustestide osas (JBP on lausa öelnud, et see, kes praagib välja intelligentsusuuringud, võib samahästi välja praakida ka suurema osa kaasaegsest psühholoogiastvii), vaid intelligentsuse võimekuse osas teha täppiminevaid ennustusi ja tagada ühiskonna ladus toimimine. Nad mõlemad lähtuvad veendumusest, et elus ja ühiskonnas sisaldub alati ja vältimatult ennustamatu komponent, teatav määrmatus. Me elame kaose ja korra piiril ning kaos on maailmast kaotamatu, intellekt aga suudab opereerida ainult seaduspärade raames (sealhulgas kaosest ja tundmatusest uusi korrapärasusi ja mustreid tuvastades). Vasakpoolsemate vaadetega lugejale võib siin kinnituseks soovitada Ulrich Becki raamatut „Riskiühiskond“.
JBP ja Taleb on selles mõttes komplementaarsed, et esimene tegeleb rohkem psühholoogilisse ja eraaelusfääri puutuvaga, teine ühiskondlike ja majanduslike küsimustega. Talebi üks tuntumaid metafoore on „must luik“ (tema sama pealkirjaga raamat on samuti bestseller). Epistemoloogiliselt viitab must luik induktiivse tuletusmeetodi paratamatule puudulikkusele: kuigi luiged on alati eranditut valged, võib ühel hetkel juhtuda, et näeme kuskil musta luike (ja nii tegelikult läkski: kõik luiged olid valged, kuni Austraalias kohati musti luiki). Must luik tähendab Talebil üldistatult ennustamatut nähtust, millel on väga suur mõju (ja mille ilmnemise põhjused loendamatud tagantjäreletargad alles pärast ära seletavad) -- must luik oli ka näiteks 2008. aastal alanud majanduskriis. Mõneks hiljutiseks näiteks võib tuua uue viiruse ilmumise Hiinas, mis tõi kaasa silmapilkse börsilanguse, või Trumpi otsus tappa kindral Soleiman – prauh, ja kogu julgeolekuolukord maailmas on teine ning analüütikud seisavad nõutult silmitsi täiesti ootamatu olukorraga. Keegi ei osanud seda ennustada, sest mõistus on juhuslikkuse ja määramatuse ees kaitsetu. Ometi sekkub juhus me ellu iga päev.
JBP räägib eelkõige isiklikust elust. Järsku ja ootamatult võib sind või su perekonda tabada ränk haigus, surm või roolijoodiku tappev uljus. Võib ilmneda, et su abielu oli lagunemas, et su abikaasa läheb järsku teise juurde, võib ilmneda, et just see kena inimene, kellesse armusid, osutub psühhopaadiks või siis et pank, milles hoidsid elu jooksul kogutud sääste, läheb pankrotti, võib ilmneda, et kloun saab presidendiks, et pensionisüsteem lammutatakse, et ootamatu maksutõus viib su perefirma pankrotti, võib ilmneda, et sul on vähk. Meie elus on kaosekomponent paratamatu ja ükski institutsioon ei saa kunagi tagada täielikku turvalisust. Võib-olla saab Putin homme insuldi. Võib-olla ilmub äkki ootamatu viirus. [ilmuski :)]


Ainus võimalus on treenida end sitkeks, hoopidele vastupidavaks. Taleb läheb veelgi kaugemale. Ta loob mõiste, mis on hapruse vastand – antihaprus. Kui habras läheb löögi mõjul katki ja sitkega ei juhtu midagi, siis antihabras on see, mis saab tugevamaks. Vähemalt mingi piirini. Taleb toob antihapruse näiteid loodusest. Näiteks meie keha, olgu selle lihaskond või immuunsüsteem, on mingi piirini antihabras, sest stressorid muudavad seda tugevamaks. Teisalt aga viib stressorite puudumine viib mandumise, nõrgenemise, lagunemiseni.

Jõutõmme, N.N. Taleb


Räägi tõtt!
Ka kaheksas reegel on selline, et lähema seletuseta tunduks see lihtlabaselt enesestmõistetav. Reegel on järgmine: „Räägi tõtt, või vähemalt ära valeta“. Ometi sihib see nõuanne väga otsustavalt tõsiasja, mis JBP ümber nii polariseerivaid reaktsioone tekitab. Nimelt võib tõde olla talumatu ja lüüa parandamatu valukoha pihta, hävitades sel moel ainsa leevenduse – illusiooni. Või siis lootuse, mis elab määramatusest. Seepärast kaasnebki pehmendav soovitus vähemasti mitte valetada. Vait olemine on aktsepteeritav võimalus. Tulles taas arhetüüpide juurde, siis võib küsida: kellele valetamist peetakse üldjuhul õigustatuks, eetilisekski? Eks ikka lastele. Valetamine on ehk liiga vänge sõna, aga lastele (tihti ka n-ö riigi lastele) räägitakse tihtipeale lohutavaid muinasjutte, et säästa neid liiga karmist reaalsusest. Ja kuigi see on tihti nii ka otseses mõttes, pean eelkõige silmas ikkagi süvapsühholoogilisi arhetüüpe. Ühiskonna tasandil peetakse tõe pehmendamist ja vältimist õigustatuks eelkõige kahel põhjusel. Esiteks massipsühholoogiliste reaktsioonide ennetamiseks ja ärahoidmiseks, näiteks võib masside ebaadekvaatne reaktsioon riigijulgeolekulistes kriisisituatsioonides asja palju hullemaks teha. Teist põhjust on meisterlikult kujutanud Dostojevski oma poeemis suurinkvisiitorist. Käputäis tugevaid inimesi vaatab karmile tõele näkku, ja hoiab ülejäänud inimesi lohutavas illusioonis -- need vähesed n-ö täiskasvanud tagavad ühtlasi ka selle lohutava illusiooni taastootmise ja ühiskonna toimivuse.
Aktuaalseks näiteks on praegu keskkonnatemaatika. Kas ikka tasub alles gümnaasiumiealistele tõe ja faktidega näkku lajatada? Nad kaotavad õigustatult ootuse toredale tulevikule, langevad depressiooni ja võib-olla lähevad veel koolitunnist streikimagi? Ja nagu elu näitab, on tõde liiga ebameeldiv ja kange ka paljudele hallpeadele. Lühidalt: tõerääkimisnõue ei ole kindlasti midagi üheselt selget ja endastmõistetavat.
JBP on paarikümne aasta kogemusega kliiniline psühholoog ja ta alustab selle reegli lahtikirjutamist isikliku meenutusega, kuidas ta hakkas harjutama tõe rääkimist ja kui raske see algul oli. Harjumus valetada nii teiste säästmiseks kui ka iseendale on meis kõigis tugevasti juurdunud. Muide, kuigi jutt käib siin laia määratluse järgi eneseabiraamatust, siis paljud eneseabiraamatud õpetavad täpselt vastupidist, need õpetavad just nimelt endale valetama (võrratuks näiteks on Rhonda Byrne ülimenukas „Saladus“, täiuslik näide nartsissismi käsiraamatust ja enesele valetamise õpikust).
Lohutavast ja kaitsvast valetamisest keeldumine on üks peamisi põhjusi, miks JBP n-ö vasakprogressiividele närvidele käib (paremtiib aga ei võta tema nime üldiselt suhu seetõttu, et ta ei pea etnilisi kategooriaid ja rahvuslust suurt millekski).
Rasvumine võib olla ehk piisavalt neutraalne näide. Emme-arhetüübi pooldajad räägivad siin kehapositiivsusest, sellest, et tähtis on eelkõige inimene ja kehakaal ei loe midagi ja et tuleb lõpetada paksude häbistamine jne. Mitmes mõttes on ju õigegi, et paksule tõe näkkuütlemine teeb asja tihti ainult hullemaks, tõukab inimese depressiooni, mis võib panna omakorda õgima jne. Samas on ohtlik jätta inimene illusiooni küüsi, et tema kehaga on kõik hästi. Isa-arhetüüpne käitumine oleks siin lapse tõega vastakuti asetamine – rasvumine on väga paljude negatiivsete tagajärgedega ning tuleb endaga midagi ette võtta. Omaette häda on veel nende julmade jõnglastega, kes endast erinevaid ja õnnetumaid kiusama kipuvad. Ja vahel on tõesti parem vait olla. Ei ole mõtet luua paksule illusiooni, et temaga on kõik hästi, aga tõe võib ka lihtsalt maha vaikida.
Ka seksuaalvähemuste küsimuses on probleemiks eelkõige teised lapsed, need kasvatamatud, kiuslikud ja „kaabudega“.




Inimene on koormaloom
Veel üks näide JBP polariseerivusest: paarisuhtele omistab ta suurt tähtsust. Ka selles mõttes ujub ta päris kaaluka psühholoogilise tendentsiga vastuvoolu, sest palju on liikumisi ja jõude, mis tahavad paarisuhet muuta kergemaks, kergemini lahutatavaks, hõlpsamini ümbermängitavaks ja nii edasi (võib öelda, et Milan Kundera ja Michel Houellebecq näitavad selle kerguse talumatust). Kui liikumine, mis tahab teha ööklubimoraalist soosuhtluse üldmoraali, on mõistetavalt võtnud oma lipukirjaks loosungi „Igal hetkel võib öelda ei!“, siis JBP tõstab psühholoogilisest ökonoomiast esile vastupidiseid seisukohti. Ta ütleb, et suhtes, kus lahkumisvabadus on alati kindel, ei ole kunagi täielikku turvatunnet ja usaldust, ning et suhtes, kus uks alati lahti jääb, struktureerib see lahkumisvõimalikkus suhet nõnda, et see jääb olulistes aspektides puudulikuks -- näiteks selles, mis puudutab kindlustunnet. JBP ei ole õhulosside ehitaja ega asukas, tema arutluskäigud on argised ja praktilised.
Võtame näiteks kokkuvõtva lõigu viiendast reeglist „Ära luba oma lastel teha midagi sellist, mille pärast tunneksid nende suhtes vastumeelsust“. See lõik käib laste kasvatamise kohta ja on heaks näiteks nii tõele näkku vaatamisest kui ka konstruktiivsusest:


“Distsiplineerimispõhimõte 1: piira reeglite arvu. Põhimõte 2: kasuta nii vähe jõudu kui võimalik. Siin on kolmas: lapsevanemateks tuleks saada paaridena.viii Väikeste laste kasvatamine esitab palju nõudmisi ja on kurnav. Seetõttu on vanemal lihtne vigu teha. Magamatus, nälg, vaidluse järelkaja, pohmell, halb päev tööl – vaid üks neist põhjustest põhjustest võib muuta inimese ebamõistlikuks, samas kui nende kombinatsiooni tagajärjel võib lapsevanem muutuda ohtlikukski. Sellistes oludes on hädavajalik, et läheduses oleks veel keegi, jälgimas ja sekkumas ja probleeme analüüsimas. See vähendab tõenäosust, et provotseeriv laps ja tema tüdinud tujukas vanem ärritavad teineteist sinnamaale, kust ei ole enam tagasiteed. Lapsevanemateks peaks saama ikka kahekesi koos, et vastsündinu vanemad saaksid teineteisel silma peal hoida. ja teineteise mõtlematuid tegusid ära hoida. Ma ei väida, et peaksime olema vastikud üksikemade vastu, kellest paljud eluraskustega vapralt võitlevad – ja kellest osa on pidanud omal käel jõhkrast suhtest põgenema –, aga see ei tähenda, et tuleks teha nägu, nagu oleksid kõik peretüübid võrdselt elujõulised. Ei ole. Punkt.“ (lk 192-193, tõlget muudetud – M.K.)
Jah, täiskasvanud ei peaks teesklema ega lähtuma muinasjuttudest. Seepärast näeb JBP üksikvanemluses probleemkohta, aga toetab ka homoabielu koos lapsendusvõimalusega, sest kaks vanemat on alati parem kui üks. Ja kummalgi juhul ei soni ta midagi õigustest või pühadest printsiipidest, vaid on väga praktiline ja maine. Nagu ju elu isegi.


Tutvu temaga!
Agressiivsemad ema-arhetüübi igatsejad kasutavad JBP nime ka oma kujutletava moraalse üleolekuga dkelkimiseks -- selle autori demonstratiivne mittelugemine on teatud idealistlik-nartsissistlikule seltskonnale lausa prestiižiküsimus. Niisugune psühholoogiline mudel sarnaneb sellega, mis tagab meie sotsiaaldemokraatia alatise läbikukkumise, sest selles paljastub sedalaadi vasakpoolsuse varjatud aristokraatlikkus: rõhutuid armastatakse ainult senikaua, kui need ei hakka täieväärtuslikeks ja oma peaga mõtlevateks inimesteks, vaid on kenasti rõhutud ja seda kuulekalt, ütleme, vasakliberaalse mudeli järgi. Kuna ka naistesse suhtub JBP samal moel, tähendab võimestavalt ja sitkemaks saamist toetavalt, siis on ta arusaadavalt konfliktis ohvrifeminismiga, mis modelleerib mehe ja naise konflikti kui täiskasvanu ja lapse konflikti.
Teda niivõrd ei kritiseerita, kuivõrd temast peletatakse eemale, püütakse naeruvääristada ta isikut ja kuulutada, et nn normaalne ja progressiivne seltskond temaga tegemist ei teeks. Aga teda kuulatakse siiski. Kes inglise keelt oskab, sellel soovitan otsida Youtube'ist üles tema kurikuulsa intervjuu Cathy Newmaniga aastast 2018ix (praeguseks juba ca 19 miljonit vaatamist!). Esimene küsimus talle on järgmine: „Dr. Peterson, te ütlete noortele meestele, et nad peaksid täiskasvanuks saama. Miks see on oluline?“












i Vt nt „Nii lõkendavadki hetkele keskendumine, sügavama ja püsivama perspektiivi nihilistlik minnalaskmine ja see, mida Fisher nimetab "isaautoriteedi asemele tulnud kõikelubavaks emalikuks nautimiskohustuseks". Selline on ülimodernsuse ajastu kapitalistlik realism.“ https://kultuur.err.ee/1033558/valle-sten-maiste-kapitalistliku-realismi-selgrootuse-ja-tooruse-avaldumisest-uues-autoriteatris 
ii„Oma loengus defineerib Alasdair MacIntyre patriotismi järgmiselt. Patriotism selle sõna tõelises tähenduses tähendab teatud hoolivat suhet oma maasse ehk poliitilisse rahvusesse sellepärast, et see on 1) minu oma ning 2) samas väärtuslik teatud kindlate omaduste ning saavutuste poolest. Liberaalne moraal see-eest nõuab moraalselt tegutsejalt oma isepärasusest kõrgemale tõusmist ning asjade hindamist erapooletu vaatleja positsioonilt, lähtudes üldistest protseduurilistest reeglitest õigluse kohta. MacIntyre väidab, et nende moraalisüsteemide vahel on sügavad erimeelsused. Samas ei tähenda see MacIntyre’i arvates, et meil oleks tänapäeval enam võimalik nende vahel valida – vastupidi, tema arvates ei ole ükski riik, sh ka liberaalne riik, ilma patriotismita mõeldav. Iga riik vajab kodanikke, kes oleksid valmis oma eluga riskides seda kaitsma (selle eest surema). Liberaalsed printsiibid, mis eeldavad, et inimeste peamiseks tegutsemismotiiviks on ratsionaalne omahuvi, ei suuda aga riigi kodanikke selleks motiveerida. Liberaalne riik parasiteerib seega inimestel, kelle printsiibid erinevad selle ametlikust ideoloogiast.“ Eva Piirimäe „Patriotism, rahvuslus, liberalism. Sissejuhatus“, kogumikus „Rahvuslus ja patriotism. Valik kaasaegseid filosoofilisi võtmetekste“, koostaja Eva Piirimäe. TÜ kirjastus 2009
iii Vt Mihhail Lotman „Vaenlase pale: järelkaja Jokela draamale“ PM 8.XII 2007
„Protsess on laiem ja selle üldnimetajaks võib pidada mässu täiskasvanute vastu. Mäss toimub mitmel rindel – esiteks kärbitakse täiskasvanuks olemise aega, teiseks soodustatakse ka keskealiste inimeste lapsikut käitumist. Infantiilsus ei ole enam individuaalne omadus, vaid oluline sotsiaalne trend.
Ameerika publitsist Diana West pani oma viimasele raamatule „Täiskasvanu surm“ sünge alapealkirja: „Kuidas Ameerika takerdunud areng viib Lääne tsivilisatsiooni allakäiguni“. Raamat pole veel Eesti poelettidele jõudnud, seega lähtun vaid meediakajastustest. Ehkki osa autori seisukohti näivad ülereageeringutena, on tema põhihoiatus asjakohane – Lääne tsivilisatsioon on ohus, kuna ei produtseeri enam täiskasvanud inimesi.“
ivSiia sobivad nii metafoori kui osutuse mõttes näiteks kaks Hardo Pajula artiklit: „Maternalistide unenäod“, PM 4.II 2014 ja „Suure kanaema saabumine“, PM 19. XII 2016. 
v„Ettenägelikkuse lühinägelikkusest“ Sirp, 12. IV 2019.
vi Tauno Vahteri tutvustus Eesti Ekspressis (26. IX 2018, „Jordan Peterson: tagurlane või tunglakandja?“) on paraku üsna esinduslikuks näiteks JBP suhtes kriitilisest retseptsioonist: kantud ebamäärasest vimmakast eelarvamusest, täis ebarepresentatiivseid näiteid ja vigu. Kuigi mööndakse autori tavatut ja erakordset populaarsust, siis tema ideedega ei suhestuta ega asetata neid kultuuri- või vaimuloolisse konteksti, vaid püütakse teda diskrediteerida, noppides ta kõnedest täiesti suvalisi üksikuid libastumisi viisakuse vastu.
vii „If you don't buy IQ research, then you might as well throw out the rest of psychology“. https://www.youtube.com/watch?v=TJuSc_PZEIA
viii

 Krein, S. F., & Beller, A. H. (1988). “Educational attainment of children from single-parent families: Differences by exposure, gender, and race”. Demography, 25, 221; McLoyd, V. C. (1998). “Socioeconomic disadvantage and child development”. The American Psychologist, 53, 185–204; Lin, Y.-C., & Seo, D.-C. (2017). “Cumulative family risks across income levels predict deterioration of children’s general health during childhood and adolescence”. PLOS ONE, 12(5), e0177531. https://doi.org/10.1371/journal.pone.0177531; Amato, P. R., & Keith, B. (1991). “Parental divorce and the well-being of children: A meta-analysis.” Psychological Bulletin, 110, 26–46.
ix https://www.youtube.com/watch?v=aMcjxSThD54 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:57 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. juuli 2020Valge mees on surnud 


Ilmus kohandatult ajalehes „Sirp“ 17.07.2020

Valge mees on surnud


Mida kaugemale läheb ilmalikustume, seda sõnakõlksumaks muutuvad ideed, mis pärinevad metafüüsilisest sfäärist. Sealhulgas idee kõigi inimeste võrdsusest.


Mihkel Kunnus


George Floydi tapmisest ajendatud rahutused ja selle resoneerumine Eesti (sotsiaal)meedias toovad meelde ühe anekdoodi. Rahvaloendaja uurib küsitletavalt, et kes on nende leibkonnas perepea, tähendab inimene, kes otsustab kõige tähtsamate küsimuste üle. Mees vastab, et tema, kindlasti tema. Küsitluse käigus aga selgub, et pere eelarve, laste kooliküsimuste, eluaseme ja sisseostude üle otsustab naine. Küsitleja satub sagadusse. „Oot-oot, ennist ütlesite, et Teie olete perepea ja Teie otsustate kõigi tähtsamate küsimuste üle.“ Mees vastab: „Jah, mina olen perepea. Naine tegeleb eelarvega, rahakott on tema käes, laste koolitamine, ostud ja muu tühi-tähi on tema otsustada. Mina otsustan tõeliselt tähtsate küsimuste üle, näiteks kas Trump peaks kohtuma Putiniga, kas kliima soojeneb, kes peaks võitma järgmised USA presidendivalimised jne“.
Üldiselt arvan, et USA peab oma siseprobleemidega hakkama saama ilma Eesti youtube'i-põlvkonna abita, aga pole võimatu, et olen ise selles arvamuses üsnagi perepealikus rollis. Pealegi kultuurianalüütiliselt väärtuslikku on selles diskursuses väga mitmel sügavusastmel.


Alustan teadusest.


Õhtumaisel kultuuril – mis on üha enam saanud ja saamas maailmakultuuriks – on teadusega kahetine, õnnestav ja valuline suhe. Esimest ilmestab igasugune tehnoloogiline progress, toiduhankest meditsiinini, üha suuremate inimhulkade välja aitamine kirjeldamatust viletsusest. Selle sügavamaks kihiks pole aga midagi vähemat kui inimese jumalikustumine, nii moraaliseaduste andja kui tehnoloogilise kontrolli osas (siin võib viidata nii Dostojevskile kui ülipopulaarse Yuval Noah Harari raamatule „Homo Deus“). Kuigi praeguseks on selge, et selle progressi hind võib olla lausa talumatult, et mitte öelda hukutavalt ränk, jätan selle vaatluse alt kõrvale ja keskendun identiteedivalule, sellele, miks on öeldud, et kogu teaduse arengulugu on ühtlasi inimese võõrandumise ja alandamise lugu. Näiteks Darwini nimega seotud alandus on olnud nii ränk, et selle poolenistigi läbi seedimine käib veel väga paljudel kaugelt üle jõu. Ja see on mõistetav, sest see jätab unistusele (ühtse) inimkonna lakkamatust progressist lausa talumatult ahtad rajajooned. Ometi ka koduplaneedi konkreetsele füüsilisele piiratusele ja liigilise võiduvõimaluse põhimõttelisele võimatusele on veel suhteliselt lihtne otsa vaadata – sest need pole kuidagi käegakatsutavad – võrreldes inimindiviidide parandamatu ebavõrdsusega. Sest see pole vähemat kui ühe õhtumaise baasväärtuse otsene eitus. Laenan turvalisuse kaalutlusel siin leebe erudiidi Ilmar Vene sõnastust:


„Vaatame siis, mis kujuneb tulemuseks, kui ammuste arusaamade asemel rakendada ajakohasemaid. Kõigepealt ilmuks ülesanne asendada [inimloomus] teadusliku definitsiooniga, ja seepärast küsime: kuidas määratleda inimest? Sajandeid on seda tehtud, ilma et oleks jõutud rahulava tulemuseni; ja juba ette võime olla kindlad iga järjekordse katse ebaõnnestumises. Sest kui paindlikuks ja hõlmavaks me definitsiooni ka ei muudaks – alati võib ilmuda oponent, kes mõnele erilisele puuetega inimolendile viidates küsib: kas siis tema inimene ei olegi? Ja säärast küsimust kardetakse kõige rohkem; me ju teame, et niipea, kui vihje inimestevahelisele erinevusele on langenud, jääb fašismini veel ainult kiviga visata. Siin kohtume uusaja põhivastuoluga kogu ulatuses: inimsuse religioon seab end otsustavalt vastu (loodus)teaduslikule üldsuundumusele.
/.../ Teadmisi vajame selles maailmas rohkem kui midagi muud, kuna scienta vis est; selles mõttes peaks siis teaduslikkuse vaimuga olema kooskõlas ka inimestevahelise erinevuse selgitamine; kuid samas me ennekõike hindame kasulikke, elujaatavat hoiakut süvendavaid teadmisi, iseäranis sääraseid, mille toel saab uskuda, et kõik sõltub meist endist. Peaks aga mõni tegema kindlaks, et paljuski oleme sõltuvad looduslikust paratamatusest, siis sellist teadmist meile vaja ei ole. Oleme ju inimesed, igaüks osake praegusest ülimsusest, ja mis kõige tähtsam: võrdväärne ja ülejäänute suhtes võrdsete võimalustega osake. Näpuga näitama hakata, et see või too isik on ilmselges halvemuses, saab ainult (nagu üteldi Prantsuse Revolutsiooni ajal) inimsuse vaenlane.“ (Ilmar Vene, Pahustumine, Ilmamaa 2002, lk 265–266)


Kes tahab moekamat viidet, siis Yuval Noah Harari ülimenuk „Sapiens. Inimkonna lühiajalugu“ (e.k. 2017) sisaldab samu osutusi. Kahvel on siis selles, et mida enam ilmalikustume ja mida enam kaotab tähtsust metafüüsiline sfäär, seda sõnakõlksumaks muutub ka võrdsusidee, mis täieliselt metafüüsilisest sfäärist pärinebki.


Arusaadavalt ärritab igasugune ebavõrduse paratamatusele osutamine neid, kes tahavad ebavõrdsust leevendada (pärinegu see siis, kust tahes). See ärritus on õigustatud ka ajaloolise kogemuse kaudu, sest tõepoolest on igasuguseid kultuuriliselt sattumuslikke hierarhiad ja rõhumisviise püütud põlistada väites neid Jumalast või Loodusest seatud paratamatusteks. Ometi on määrav eristus vajalik, kuigi see on väga ebameeldivas kohas. Nimelt selleks, et päritud ebavõrdsusi leevendada, tuleks need kõige pealt tuvastada, aga raske on midagi tuvastada või eritleda selles kohas, mille olemasolu idealistlikult eitatakse. Küllap see on ka põhjus, miks näiteks eristus sooneutraalsuse ja soopimeduse vahel on laiemas teadvuses nii hiline, kehvalt juurduv ja segadusse ajav.


Nüüd üks konkreetne rakendusnäide.
Eelöeldu põhjal võisin ilma igasuguseid teadusartikleid lappamata öelda, et kultuuriliselt korrektne on kaitsta seisukohta, et USAs lokkab süsteemne rassism. Ka politseis. Sest fakt on see, et vanglates on neid proportsionaalselt rohkem kui ühiskonnas läbilõikeliselt. Ja täiesti selge on ka see, et kui keegi söandab kahelda teesis, et USA politsei on olemuselt rassistlik – näiteks teadusuuringutele toetudes – siis saab sellele tulema kiire vastulöök. USAs sobib siin näiteks Steven Pinkeri kaasusi, kohalikuks näiteks aga Joonas Kiige julgete üldistustega maruline traktaat „Udukudumisest ja teaduspesust ajakirjanduses“ (Sirp 19.VI 2020) vastuseks Marti Aaviku mahult seitse korda lühemale ja ettevaatlikule kommentaarile (Keda politseinik tulistab? PM 3. VI 2020), kus viimane söandab kirjutada, et „Kas on siis nii, et USAs tulistavad valgenahalised politseinikud eriti mustanahalisi ja nende ajend on rassistlik? Osutan eelmisel aastal teadusajakirjas PNAS ilmunud ja seejärel igast küljest läbi vaieldud artiklile «Officer characteristics and racial disparities in fatal officer-involved shootings». Olgu üksikjuhtumid millised tahes, on vastus üldjoontes siiski ei.“ Joonas Kiik süüdistab seepeale Aavikut ei milleski vähemas kui teaduspesus ja kardab ajakirjanduse täielikku allakäiku.
Ja kuigivõrd lepitav pole ka see, et Marti Aavik jääb järgmisel lõigus üsna skeptilisele positsioonile „Kummastavaim ongi vast see, et nii võimekas riigis pole suudetud koguda täpsemat statistikat, mis võimaldaks vähemalt haritud ameeriklastel jõuda ühisele arusaamisele, kumba pidi asjalood on.“ 
Muigamisi võiks öelda, et ka haritud ameeriklasel on asi väga selge ka ilma igasuguste uuringuteta. Pole vaja mingit uuringu-udu selge moraalse seisukoha ette. Pealegi parem haridus annab paremad tööriistad uuringute kritiseerimiseks ja oma maailmavaateliste hoiakute kaitsmiseksii.


Sest kui uuringutest selguks, et USA politsei poleks rassistlik, siis oleks see üldhumanistlikule pilgule lihtsalt täiesti talumatu. See tähendaks ju, et õiglase ja erapooletu politseitöö (või taga hullemaks – õiglase ühiskonnakorralduse) tulemuseks oleks mustanahaliste suurem proportsioon vanglates ja nii edasi. Siis võiks argikeeles öelda, et mustanahalised on loomult kriminaalsemad ning sellist väidet juba võrdsusaade välja ei kannataks. Keeleliselt korrektsem väljendus ehk natuke päästaks – mustanahalised ei ole loomult kriminaalsemad, vaid kriminaalsete indiviidide hulgas on mustanahalisi proportsionaalselt rohkem kui teisi – aga see lause on argikasutuseks liiga pikk ja lohisev. Nagu ka analoogne väide meeste kohta. Või üldse kellegi. Ja muidugi alati päästab viide sotsiaalsetele oludele, sest need on tõesti olulised ja ilma igasuguse irooniata. See udune lõtk päästab ka teadlasi, sest näiteks Võrdsuse Impeeriumi rohmakamas versioonis (NSVL) löödi geneetikud lihtsalt pikemalt mõtlemata maha. Humanistlikud istinktid olid siin õiged – kui pärilikkus (saati klasterduv!) talumatult selgelt ja jäigalt välja joonistub, siis saab Inimsuse religioon surmahoobi.

Harari noogutab:„ Meie õigus- ja poliitilised süsteemid üritavad selliseid ebamugavaid tõdesid üldiselt kalevi alla peita. Siiski oleks aeg otse küsida, kui kaua suudame hoida püsti seina, mis eraldab bioloogiat õigusest ja politoloogiast“. (Sapiens lk 308). Ma arvan, et see sein püsib siiski kõvasti visamalt kui mõni valge mehe pronkskuju.

Naksakamatel sõssidel soovitan kas või mõtteharjutuse korras käia kogu struktuurse ja süstemaatilise diskrimineerimise udukudumiga üle faktist, et vanglates on mehi vaat et 20 korda rohkem kui naisi. Miks me seda diskrimineerimiseks ja seksismiks ei pea? No sest see seda pole. Kuigi ei saa ka täieliku tõsikindlusega eitada, et ainult valge mees suudab oma „statistilisele loomusele“ stoiliselt otsa vaadata. Ainult tihedas ideoloogilses udupilves saab valutult unistada, et diskrimineerimisvabas ühiskonnas on kõikjal samad jaotused nagu sünnitusmajas, olgu riigikogus või vanglas, teetöödel või salsaringis.


Ja veel: kellel on tõestamiskohus kui selgub mingi sotsiaalne disproportsioon? Kas teadusliku empiirikaga on vaja tõestada (süsteemset rassismi) või selle puudumist?
Kui loobuda rassismieeldusest, siis võib juhtuda nagu palgalõhega, mida teaduslikumalt uurides kipub ikka selguma, et soolisele diskrimineerimisele jääb nurgakeseks ainult murdosa murdosast ja sedagi oletuslikult kategooria „seletamata palgalõhe“ üha kitsenevas varjus.
Lähenemise robustsust näitlikustab ilmekalt see, et erinevusi suudetakse möönda ainult päevselges, lausa käega katsutavas, näiteks keskmises lihasjõus ja keskmises eluea pikkuses. Vaimu ja motivatsioonistruktuuri ees aga peatutakse sügavas neokreatsionistlikus vakatusesiii. 


Kust me teame, et rassiline disproportsioon karistusasutustes on rassismi tagajärg? Eks ikka eeldame moralistlikus pahameeles. Ent kui võtta eelduseks, et disproportsioon ise ongi süsteemne rassismiv, siis kaob sealt suurem moralistlik sugulus selle eelarvamusliku ja eksliku kõrkusega, mida muidu rassismi mõistega argikõnes tähistame ning kaasub selline kena uperpall, et meie – ja mitte ainult meie – ühiskond osutub räigelt mehi diskrimineerivaks, sest meie ühiskonna struktuuur on selline, et nende hulgas, keda see jõuga represseerib, on proportsionaalselt palju rohkem mehi ning see disproportsioon on kõvasti suurem kui mustanahaliste oma USA politsei- ja kohtusüsteemis.





Milline on lähtepositsioon, mille taustal anda hinnang, olgu siis soolistele või rassilistele disproportsioonidele ühiskondlikes struktuurides? Näiteks soosüsteem pole 250 aastat vana, pole isegi 2500 aastat vana, vaid suurusjärgus miljard aastat vanav. Ning õhtumaine kultuur, mida parimas Toqueville'i efekti vaimus on progressiivide poolt harjutud juurelt patriarhaalseks sõimama, saab evolutsioonilises perspektiivis sootuks pahupidistunud värvingu. Lääne kultuur pole patriarhaadi ja rõhumisstruktuuride leiutaja, vaid nende kõige edukam leevendaja, kultuur, mis on jõudnud kõige kaugemale oma lõppsihina lootusetus mässus indiviidide võrdsustamise teel. Kas seda selle pärast needa või ülistada on jällegi perspektiiviküsimus. Kristlikule humanismile on see olnud pöörane edulugu, aga kardetavasti tuleb vääramatu ja õige halastamatu tagasilöök ökoloogia kirjeldatud rindelt.


Lõpetada võiks ka anekdoodiga. Karuisa küsib pahaselt, et kes on tema kausi tühjaks söönud ja karulaps küsib pahaselt, et kes on tema kausi tühjaks söönud. Seepeale karuema nähvab, et mis te jaurate, ma pole teile mingit putru keetnudki. Peenema kujundiga: pole leidunud veel Frigitte Nietzschet, kes oleks öelnud, et valge mees on surnud. Et teda pole tahtelise ja omnipotentse ebavõrdusgeneraatorina kunagi olemas olnudki. Elu ebatäius pole Eedeni ära rikkumise tagajärg, vaid inimlikult puudulik katse kohandada evolutsiooniliselt kujunenud etteantus oma parimate ja ometi vastuoluliste unistuste järgi.






iÜlevaate leiab näiteks siit: https://whyevolutionistrue.com/2020/07/05/the-purity-posse-pursues-pinker/ 
iiVt Toomas Lott „Uskumise eetika ja polarisatsioon“. Müürileht 20. II 2019
iii Mõiste neokreatsionism loob Hollandi etoloog, USA ja Hollandi Teaduste Akadeemia liige Frans de Waal raamatus Kas oleme küllalt nutikad mõistmaks, kui nutikad on loomad? (e.k. Tänapäev 2018). Neokreatsionism "seisneb selles, et see tunnistab evolutsiooni, ent ainult poolenisti. Selle keskne tõekspidamine on, et põlvneme ahvidest küll keha, aga mitte mõistuse poolest. Otsesõnu välja ütlemata eeldab see, et evolutsioon seiskus inimpea juures. See idee on jäänud valdavaks paljudes sotsiaalteadustes, filosoofias ja humanitaarteadustes" (lk 146) 
iv„Mainisin süsteemset rassismi pigem selles mõttes, et kui me lepime kokku, et disproportsioon eksisteerib - ja selle kohta on palju andmeid ja käsitlusi, raske eitada -, siis see ongi süsteemne rassism. Mitte põhjus, vaid asi ise.
Küllap võiks seda nimetada ka rassistlikuks süsteemiks, struktuurseks rassismiks või kasutada veel mingeid kolmandaid sõnu, kui soovida tingimata vältida sõna 'rassism'. Öelda näiteks 'süsteemi rassiline kallutatus'. Aga ma ei näe, kuidas see meid probleemist rääkimisel sisuliselt edasi aitaks.“ , Joonas Kiik, Facebook 27. VI 2020
v Ilmekaks, et mitte öelda skandaalseks näiteks, milliste õletuustidega võideldakse darvinismi pähe on näiteks Kadri Aaviku arvustus Gina Ripponi raamatule The gendered brain: The new neuroscience that shatters the myth of the female brain. Sirp 19. VII 2019. Näiteks võib sealt lugeda: „XIX sajandil sai mõjukaks Darwini evolutsiooniteooria, mis rõhutas naiste ja meeste vahelisi bioloogilisi erinevusi ning meeste bioloogilist ülimust naistest ja loomadest. Darwini käsituse järgi on naiste ja meeste erinevused bioloogilised ja seega paratamatud.“ Sic! Bioloogiline ülimus! Darwini öeldu ajas omal ajal (ja ajab siiani) nii paljusid marru, sest see saatis kuu peale mis tahes bioloogilise ülimuse, ja tõstis muutuse muutumatusest ontoloogiliselt kõrgemasse staatusesse vt John Dewey „Darvinismi mõju filosoofiale“ Akadeemia nr 2012, nr 7.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 09:49 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
22. märts 2020Linnar Priimägi "Luule ja tõde" 


Ilmus veidi pehmendatult ajalehes „Sirp“ 20.03.2020


Kui piisab ahvidest ja lastest


Linnar Priimägi Luule ja tõde Ilmamaa, 520 lk




Võid ahvide ja laste ees,
kui sellest piisab, tark ja sügav näida
- J.W. v. Goethe „Faust“ 


Mihkel Kunnus




Mul on tunne, et Linnar Priimäe (s. 1954) teoste retseptsioon sõltub päris palju lugeja east, sest ta on vägagi elus autor (Barthes'i mõttes) ja olnud seda juba pikka aega, varasemastki, kui siinkirjutaja üldse elus(s. 1982).
Nii alustab Aivar Kull (s. 1955) kogumiku „Luule ja tõde“ arvustust järgmise meenutusega:
„Linnar Priimägi sai tuntuks 1980. aastatel paljuski tänu sellele, et kujundas toimetajana tollasest Tartu ajalehest Edasi silmapaistva kultuurilehe, mille laupäevaseid kultuurikülgi oodati suure põnevusega. Seal esinesid meie parimad kirjanikud-esseistid-tõlkijad: Ain Kaalep, Jaan Kaplinski, Hando Runnel, Aivo Lõhmus, Henn-Kaarel Hellat, Linnart Mäll, Jaan Unt... Mäletan, kui uhke tunne oli mul endal pääseda sinna kultuuriküljele ühe Bunini novelli tõlkega (Edasi 21. 12. 1985). Samas vallandas Priimägi vahel üliteravaks muutunud poleemikaid, kogudes rohkesti nii pooldajaid kui ka vaenlasi.“(ERR 30.08.2019)i Sarnast suhtumist olen kohanud ka teistel vanema põlvkonna esindajatel. Linnar Priimägi on paljude jaoks, ütleme, teeneline vaimuinimene ja mul pole vähimatki põhjust selles kahelda.
Minu aastakümneid hiljem ärganud teadvusesse ei jõudnud Linnar Priimägi tähelepanuväärse kultuuritoimetajana või aukartust äratava õppejõuna, vaid juba koomika ja triksterlusega lahutamatult segunenult, nimelt eelkõige ühe huvitava ekstsentrikuna vanemast põlvkonnastii.
Lugenud kogumiku „Luule ja tõde“ läbi – ilusti laua taga istudes, puhanud peaga ja märkmelehti kõrval hoides – leian, et sellele kogumikule on kirjutatud enam-vähem täiuslik arvustus. Selleks on Eda Ahi nõtke ja vaimukas kommentaar 2019. detsembri „Müürilehes“iii (antagu selle eest Ants Orase nimeline kriitikaauhind!) Võrratu sõnastus ja võrratu taktitunne! Viimane pole sugugi tühine voorus. Näiteks sel põhjusel mulle väga meeldis Marek Tamme kirjutis Ülo Vooglaiu „elutöö“ „Elanikust kodanikuks. Käsiraamat isemõtlejale“ kohtaiv. Mulle on jäänud mulje, et Ülo Vooglaid kehastab paljude jaoks „vana tarka meest“. Küllap oma osa on siin Ülo Vooglaiu arhetüüpsel välimusel ja oma osa väljenduslikul modaalsusel. Vooglaiu – ja Linnar Priimäe – väljenduslikule modaalsusele on ühiselt omane teatav kärkiv nõudlikkus, mis võib vallandada sarnase reflektoorse hoiaku, mis tabab tublit ja koostöövalmit koolijütsi ärritunud õpetaja ees. Ometi kaob tõsiseltvõetavus kohe, kui loobuda aprioorsest aukartusest ja püüda öeldut kriitiliselt läbi katsuda või kuidagi ellu rakendada. Ma ei taha Priimäe ja Vooglaiu analoogiaga mingil juhul kaugele minna, sest Ülo Vooglaiu suured skeemid on ilma igasuguse seletusjõu ja rakenduspotentsiaalita tühikäigul jooksvad katergoriseerimised kategoriseerimise pärast, aga Linnar Priimägi on tõeline erudiit ilma igasuguse pisenduseta ja tema tekstidel on vaieldamatult silmaringi avardav ja kultuurilugu tutvustav väärtus. Igasuguseid huvitavaid kultuuriloolisi fakte ja etümoloogiaid kõige laiemas mõttes on Priimäe tekstides tõesti külluslikult. Samas on sage ka põhjendamatu hoiak, et etümoloogias peitub tõde, et lähenedes algupärale lähenetakse tõelisemale tähendusele (siin peaks semiootiku kutsehoiak filoloogi omale lausa vastanduma, mõelge või haakristi tegelikule tähendusele). Leidub ka mitmesuguseid üllatavaid ja inspireerivaid tähelepanekuid ja mõttekäike, eriti psühholoogiasse puutuvaid (psühholoogiline mõõde on kirjandusanalüüsides kahetsusväärselt harv, ometi on selle avamine kirjanduse suur eelis positivistlikust rangusest impotentsuseni kammitsetud tõsiteadusliku (eksperimentaal)psühholoogia ees). Aga järsult väljendudes võiks öelda, et sellega ka asi piirdub.


Kuidas lugeda Priimäed?
Üks enimviidatud autoriteete Priimäel on Juri Lotman. Kasutaksin viimast nüüd ka Priimäe enese tekstide peal. Artiklis „Kirjaniku biograafia kui loomeakt“ eristab Lotman erinevaid lugemispsühholoogilisi häälestusi lähtuvalt erinevate tekstitüüpide tõesustingimustest. Lotman kirjutab seal näiteks sellest, kuidas „ilukirjandusliku ja teadusliku teksti lugeja psühholoogia [on] printsipiaalselt lahkuminev. Teadusliku teksti ideaalne lugeja on üdini kahtlev skeptik. Sõnapealt ei usu too midagi ning emotsionaalsed veenmismeetodid üksnes suurendavad ta umbusaldust. Saadud teksti omaksvõtt sõltub siin tulemuste kontrollist kogu mõttekäigu kordamise teel. Teksti korratavus, lugeja võimalus seda ise üksipulgi kokku pannes jõuda autoriga samade järeldusteni, kõigi andmete ja tuletuste kontrollitavus on teadusliku teksti tõesuse tagatiseks.
Ilukirjanduslik tekst seevastu pole põhimõtteliselt ei korratav ega kontrollitav. Kui lugeja suhet teadusliku tekstiga valitseb kõikehõlmav kahtlus, siis ilukirjandus eeldab samavõrd jäägitut usaldust. Ka humanitaarteaduslikud käsitlused, kus algoritmide ja loogiliste mudelite üle domineerivad arhiivileidude ja lugejale kättesaamatute unikaalsete allikate tõlgendused, on praktiliselt kontrollimatud ning samuti sõltuvad autori ja lugeja suhete usalduslikkusest. See lähendab humanitaarteksti lugemise psühholoogiat kirjandustarbija psühholoogiale. Ent mis tahes teaduslik uurimus, ka humanitaaraineline, taotleb ühetähenduslikkust: tekst peab olema mõistetav, mitte interpreteeritav. Ilukirjanduslik teos aga otse nõuab, et iga lugeja mõistaks seda isemoodi. Seega ootab ilukirjanduslik tekst lugejalt nii piiritut usaldust — otse kahtlusi trotsivat harrast andumust —, nagu sellele ükski muu tekst ei söanda pretendeeridagi.“v
Ühe asjana saabki kohe välja tuua selle, et erinevalt Lotmani töödest Priimäe esseedest sellise üldistusastme ja funktsionaalsusega lõike eriti ei leia. Ja pean silmas heuristilist laadi, tüüpi, mitte suurust (mõttetu oleks lagedale tulla väitega, et Juri Lotman on suurem humanitaarteadlane kui Linnar Priimägi, eks). Lotmani kirjutistest leiab külluslikult selliseid tunnetuslikult instrumentaalse väärtusega üldistusi, Priimäe omadest mitte. Viimane on eruditsioonist hoolimata pigem poeet(loe: erakordsete partikulaaridega lummaja). 
Olulisem tahk, millele eeltoodud tsitaadiga osutada tahan, on aga see, et kui Priimäe tekste lugeda juba natukene teadlaslikuma hoiakuga, natukenegi skeptilisemalt, rangemalt ja vaidlevamalt, siis laguneb suur osa neist kiirelt laiali ja järgi jääb üks kuhi sädelevaid eruditsioonipärle ja ei muud.
Kui Linnar Priimäge vaadata kui elukunstnikku, romantilist elunarkomaani, kes on suutnud olla postmodernistliku ajastu lameduse kiuste värvikas ja isikupärane autobiograaf in vivo, siis saab ta enam-vähem maksimumpunktid, ent ta esseede iseväärtus lahutatuna sest elukunstiprojektist on ikka kaunis väike (taas, kui kõrvale jätta nende väärtus faktikogumina).
Näiteks see sama eelnev mõttekäik Juri Lotmanilt jääks üsna paljuütlevaks ja veenvaks ka siis, kui ma asendanuks ta nime fraasiga „ma ei mäleta, kes, aga keegi ütles“. Seevastu Priimäe lennukad üldistused jäävad õige kahtlasteks ka siis, kui seal ei kuulutata vastuvaidlemist välistavalt toonil, et pärast Hegelit on filosoofial väärtust ainult sedavõrd kui see on huvitav (lk 446), vaid võetakse üsna teaduslikuna näiv väljendusvorm, näiteks „Oma aluselt on humanitaarne mõtlemine analoogiates, kus järeldused ei liigu mitte üksikult üldisele ega üldiselt üksikule, vaid üksikult üksikule. (Ka kujundlik mõtlemine on analoogiline.) Analoogia esimene samm on tuua üksiknähtuste maailma sisse paarsus. Kõrgemal astmel tehakse analoogiajäreldusi juba paaride vahel. Nelikute ahel on iga humanitaarse arenguprotsessi kirjeldamise varjatud selgroog, olgu siis tegemist kunstide, religiooni või filosoofia ajalooga. [rõhutus originaalis – M.K.]“ (lk 397).
Kui siin usaldavast hoiakust loobuda, siis laguneb asi kohe laiali. „Ei ole!“, „No demonstreeri!“, „Kas Hegel oleks ikka nõus?“, „Oletame, et ongi. Ja mis siis?“


Linnar Priimägi kui autoriteet
Ilma autoriteedita kultuur ei saa (isegi füüsikas mitte nagu on veenvalt näidanud Karl Popper). Autorieet peab olema usaldusväärne, peab olema kindel, et te teenite sama jumalat. Näiteks, et teid mõlemat innustab (leopoldvonrankelik) tõetaotlus. Või Traditsiooni või Kiriku teenimine. Linnar Priimäe autoriteetsus laguneb juba siis, kui piirduda ainult kõnealuse esseekogumikuga (ja jätta eluvõõralt tunnetusliku müüri taha tema muu avalik tegevus, näiteks sõnavõtud (sotsiaal)meediasvi). Asi pole faktiteadmistes, eruditsioonis ja hiilgavas mälus, vaid nendes sidemetes, mille abil ta seostab oma teadmisi tänapäeva eluoluga, kuidas tõmbab paralleele ja milliseid kõlbelist laadi hinnanguid ja juhiseid ta loob. Nimelt tunduvat need olevat motiveeritud peamiselt tujudest ja hetkekapriisidest, epateerimistahtest ja paljust muust sellisest, mis ei sobi kuidagi kokku soliidsuse ja moraalimajaka autoriteetsusega. Linnar Priimäe praktikad ei koondu austusväärsusesse, vaid imetlusväärsusesse. Nii nagu imetlusväärsed on säravad poeedid või muusikud. Vaimumaailma autoriteedid on austusväärsed nende teenete tõttu millelegi endast suuremale, Priimägi rakendab sarnased võtted pigem enda imagoloogilisse ülesehitusse. Seegi liin on mulle pigem sümpaatne, sest igatahes on staarnohikud mulle mõõtmatult meeldivamad kui staarjuutuberid või staarmeikarid, aga niiviisi väheneb tema funktsioon õpetajana, kelle kiiluvees ise kiiremini õppida ja areneda. Eelneva saab võtta väga lühidalt kokku: teda ei saa vaimuinimesena just eriti usaldada.
Toon paar näidet. Artiklis „Filoloogia, mida enam pole“, kirjutab ta, et filoloogia on „vahendatud kogemuse maailm“ ja siin ei saa toimuda „plats puhtaks!“ loosungi all toimuvaid põlvkonnavahetusi. „Seda rõhutas Goethe 30. juunil 1824 von Müllerile, Coudrayle ja Meyerile: ei saa autoriteetseks pidada väga noori filolooge – alles viiekümneselt on siin patres curiae. Proovitagu seda seda tulla ütlema tänapäeval! Mõned parandused, mida noored filoloogiharidusega keeletoimetajad-näitsikud on teinud mu kirjutistesse, pole näidanud muud kui nende hariduse puudulikkust, mida korvab häbematu iseteadvus – ülikoolidiplomiga kinnitatud õigus olla ise rumal ja näidata mind endasugusena. Sellistest vägistaja-toimetajatest pagemaks loobus kunagi ajakirjanduse rostrast deklaratiivselt Jaan Kaplinski.“( lk 242)
Mu arust on see näide väga representatiivne. Lihtne mõttekäik on varustatud väga vaimuelitaarse viitega (Goethe kuupäeva täpsusega!) ja väga kärkiva moraalse nõudlikkusega ning joonealuses märkmes on pedagoogiliselt lahti seletatud harva esinev sõna „rostra“ (vaenlaselt vallutatud sõjalaevade ninamikega kaunistatud kõnetribüün Vana-Roomas). Sisu pole aga just eriti sügav või nõtke – mokk maha nagamann, ülikoolidiplom ei loe midagi, kulupead kummarda ja hallpead austa!
Koondkogumik annab veel eriti autoriteetsust õõnestava toime sellega, et sadakond lehekülge hiljem tuuakse Jaan Kaplinski sama asja eest hoiatavaks näiteks! Joel Sanga küsimusele, et mida ta arvab ajakirjanduse keelepruuki üha rohkem kippuvatest deminutiividest, vastab Priimägi: „Keeletunne on paigast ära. Stiilitasemeid ei eristata enam ega osata valida. Maagiaga pole sel pistmist, loitsud nõuavad erilist ettevaatust. Siin on aga tegu vaid harimatute rahvuskaaslastega, kultiveerimata keelega. Jaan Kaplinski muide nõuab igamehele õigust emakeelt taandaretada... Noored ei puutu enam kokku korraliku keele näidistega, ilu- ja teabekirjandus, mida meil nii vilkalt üllitatakse, on rämpskeelsed, eriti tõlked“(lk 458).
Mida rohkem aeg edasi, seda rohkem sugeneb tekstidesse kivisildniklikke-ülovooglaidlikke passusi. Ja see ei tee head.
Veel üks näide. Artiklis „Günter Grass – kes ja mis“ kommenteerib ta neid, kes Grassi nuhtlevad selle eest, et viimane vaikis nii pikalt sellest, et oli 17-aastasena mõned kuud Waffen-SS-is. „Nad unustavad, et inimese elulugu on tema kõige isiklikum omand.“ (lk 425) Viimane lausepool on läbivas sõrendudes. Unustavad. Mida unustatakse. Eks ikka fakte. Nad mitte ei ole arvamusel või kõlbelist laadi seisukohal, et inimese elulugu pole isiklik omand, vaid on unustanud, et see seda kaheldamatult on! Kui Priimäele Priimäed teha, siis võiks vehkida kätega ja kuulutada kategooriliselt, et see vana tarikas unustab ära, et isiklik on poliitiline. Veenimsjõud toetub a priori antud autoriteedile või ei millelegi. Selles on asi.
Ta on end kriitika eest ennetavalt kaitsnud sellega, et seab vaimse lati ülikõrgele („ära unusta, et arvustamine on teritatud intellekti töö!“), filosoofia kristalliseerus (loe: sai valmis) Hegelis (nagu muusika Mozartis ja romaan „Doktor Faustuses“) ja Hegeli piisavaks mõistmiseks ei piisa lihtsalt heast saksa keele oskusest, vaid peab tundma ka vana saksa keelt. Siin tunnistan täielikult oma küündimatust nende nõuete täitmiselt ja pobisen trostliku õpilasena lihtsalt, et Õpetaja vahendustöö on na kasin ja sellest suurest ja ainulisest mõistmisest pudeneb tekstidesse vaid väikseid vähekaalukaid ja väikese üldistusvõimega tsitaadipudemeid. Võiks öelda ka, et Linnar Priimäe eruditsioonikasutus ei ole valgustuslikult fokusseeritud, vaid pigem moodsa persoonibrändingu vahend.
Väga hästi sobib Priimäe kohta ka see, mida ütles Toomas Haug Tuglase kohta viimast Tammsaarega kõrvutades.
„Ühel valgustuslikul hetkel sain aru, et Tammsaare juurde kuulub koer, Tuglasel on aga mingi seos ahviga. Mis on selles valgustuslikku, küsite teie. Ja mina vastan: see kujund väljendab kimbatust, mis tekib inimesel, kes tahab lühikesse vormelisse kokku suruda Tammsaare ja Tuglase kardinaalse erinevuse. Mis on nii suur, et esmapilgul ei näi kokkupuutepunkte olevatki. /.../
Minu lihtsakoeline võrdlus vihjab kahe loojatüübi silmanähtavatele erijoontele: ahv kui eksootiline, koer kui kodumaine olend. Ahv kui mängur, esteet, koer kui vahenditu ja siiras. Ahvi näost vaatab ikka vastu mingi inimlik uudishimu. Aga koera nn kurvas näos peegeldub midagi muud. See on n-ö Kristuse kurbus, kui ta Ketsemani aias on teinud otsuse minna surma. Kui ta on elu ja inimkonnaga hüvasti jätnud. Ja selles kurbuses varjab end samal ajal truudus, sest kohe üritab ta eneseohverduse kaudu sellesama kurvakstegeva inimkonna ära lunastada. Niisugune kurbus ja truudus heiastub vahel koera pilgus. Kuigi järgmisel hetkel võib ta teile hambaid näidata. See on paradoks ja paradoks on teatavasti Tammsaare. Ma ei ütle, et ahv ei oleks truu. Aga mul on kuri kahtlus, et koer on truu inimesele, ahv on aga truu millelegi muule, mis on küll inimese tehtud, aga ei ole inimene. Ahv on sisse võetud asjadest. Tuglase puhul tähendaks see ilmselt truudust kirjandusele kui asjale – kui vaimu kõrgeimale vormile. Ja selles truuduses on Tuglas kindlasti ületamatu.“vii
Jah, see käib Linnar Priimäe kohta väga hästi. Tuglas ja Tammsaare, ahv ja koer, Priimägi ja Muttviii.


Luuletaja tõde
Lõpetuseks tahaks taas meenutada seda, mida Milan Kundera ütles luule kohta:
„Luule on territoorium, kus iga väide saab tõeks. Luuletaja ütles eile: elu on tühine nagu nutt, täna ütleb ta: elu on lõbus nagu naer, ja mõlemal korral on tal õigus. Ta ütleb täna: kõik lõpeb ja kaob vaikusesse, homme ütleb ta: miski ei lõpe ja kõik kaikub igavesti, ja mõlemad väited on tõesed. Luuletaja ei pea midagi tõestama; ainus tõestus on tema tunnete intensiivsus.“ix Ses mõttes on arvustatava kogumiku pealkiri igati tabav. Ja on ju Linnar Priimägi kõige muu juures ka silmapaistev luuletaja sõna otseses mõttes.
Ja võib-olla on ka siin põhjus, miks just teine särav luuletaja Eda Ahi kirjutas nii briljantse arvustuse sellele kogumikule. Sest päriselt ei saa ma lahti tundest, et nuhtlen Priimäge ebaproportsionaalselt palju selle eest, mis ta ei ole ja jätan ebaõiglaselt palju kõrvale seda head, mis ta on. Pealegi kõik eelöeldu on vaadeldav noore koera klähvimisena vana ahvi ümber.





Kultuuriloolise kõrvalepõikena: juhtumisi on mu esmakokkupuude Linnar Priimäega ka dokumenteeritud. Nimelt gümnaasiumi kirjandustunnis – see võis olla aastal1999 või 2000 – oli kord grupitööks teha mingi ajakirjanduslik toodang. Mina tegin paari klassivennaga „Kroonika“ paroodianumbri „Kloonika“ ja selle kaanele lõikasime parasjagu laineid löönud „Kroonika“ kaanelt vannis istuva alasti Linnar Priimäe. See „Kloonika“ on mul juhtumisi alles.










ihttps://kultuur.err.ee/975411/arvustus-linnar-priimae-johker-ausus 
ii Kultuuriloolise kõrvalepõikena: juhtumisi on mu esmakokkupuude Linnar Priimäega ka dokumenteeritud. Nimelt gümnaasiumi kirjandustunnis – see võis olla aastal1999 või 2000 – oli kord grupitööks teha mingi ajakirjanduslik toodang. Mina tegin paari klassivennaga „Kroonika“ paroodianumbri „Kloonika“ ja selle kaanele lõikasime parasjagu laineid löönud „Kroonika“ kaanelt vannis istuva alasti Linnar Priimäe. See „Kloonika“ on mul juhtumisi alles.
iii https://www.muurileht.ee/arvustus-telliskivi-keset-harimatuse-ookeani/
iv„Vikerkaar loeb. Vikerkaar loeb. Kas maailma on võimalik püüda sõnadesse?“ Postimees 29. III 2019 https://kultuur.postimees.ee/6557435/vikerkaar-loeb-kas-maailma-on-voimalik-puuda-sonadesse 
vJuri Lotman, „Kirjaniku biograafia kui loomeakt“, kogumikus Kultuurisemiootika, Olion, 1990, lk 353, tlk Inta Soms
viNäiteks käesoleva arvustuse kirjutamise aejal ilmus ERRis „Linnar Priimägi protokoll 33: Tule tulema!“, kus ta muu hulgas käsitleb vegalust. Selle käsitluse kohta võib lühimalt öelda: harimatu inimese pundar stereotüüpseid klišeesid teda isiklikult ärritava ilmingu suhtes.


vii„Tammsaare ja Tuglas“ Sirp 22.XII 2006
viii Taas kultuuriloolise märkusena tunnistan, et minusugune koer jäi 2020. aasta Kulka esseistikazüriis arvulisse ja ealisse vähemusse.
ix Elu on mujal. tõlkinud Pille Kruus.Tänapäev, 2009, lk 254.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:58 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
8. märts 2020Kuus raamatusoovitust. Kulka 2019. 


Kulka 2019. aasta esseistika- ja vabaauhinna nominatsioonidele kirjutatud lühitutvustused.



Thomas Mann kaitsepositsioonil





Ajaloolase ja pikaaegse diplomaadi Margus Laidre „Aja lugu ja inimese aeg“ hõlmab endas ajalikke ja ajaloolisi vaatlusi õhtumaise inimese toimetamisele, osa neist on varem ilmunud aga üksjagu näeb trükivalgust ka esmakordselt.Maitseprooviks võib üles otsida „Kaks minutit vihkamist“ 2017. aasta 10. novembri „Postimehest“ või „Keskaja kaitseks“ 1990. aasta viimasest „Akadeemiast“, kogumiku lõpetavad pikem käsitlus Venemaa ühiskondliku kliima kujunemisest sine ira et studio ja eelmise aasta alguses kirjutatud 80-leheküljeline essee Soomest, ikka ka Eestile mõeldes.Ühtlasi rehabiliteerib Laidre avar ja ajalooteadlik, humanistlik ja realistlik vaade kõvasti katoliiklikku vaimusust, mis SAPTKi-poiste rüütlimängude ja pueriilse laamendamise ajal kõvasti räsida on saanud.


Haruharva kui üldse tekitab mõni raamat elevust nõnda Jumalast ja noortest hüljatud kohas nagu füüsikaõpetajate list. Oma valdkonna elava legendi Piret Kuuse „Aegruum“ seda suutis ja põhjust on küllaga. Kuigi võib vist öelda, et filosoofiliselt kõige relevantsemaks (või vähemasti akuutsemaks) teaduseks on praegu bioloogia, siis Piret Kuusk hoiab oma erakordselt selget ja ranget pilku füüsika ja metafüüsika ühenduskohal („Aegruumis“ ei ole mingit kohta udutavatele meelisklustele teadvuse kvantobjektide analoogiatest ja muudele säärastele spekulatiivsetele fantaasiatele). Samuti on siin rida elu- ja teadusloolisi ülevaateid füüsika suurkujudest, filosoofilisi artikleid ja ka südamevalu eestikeelse teaduse käekäigu pärast. Ka lugeja suhtes on see teos nõudlik.


Tõnu Õnnepalu on väljendanud mõtet, et klassikalise romaani aeg on möödas ja enam pole mõtet püüda kirjutada suuri panoraamseid vaateid, kus toimetavad registraaatorilesed ja vaesed tudengid. Andrei Hvostovi raamat „Kirjad Maarale“ kinnitab seda teesi, sest rangelt võttes pole tegu üldse ilukirjandusega, vaid millegi mälestuste, autobiograafia ja esseistika vahepealsega, aga ometi õhkub siit seda inimhinge süübivat tunnetavat vaimu, mis romaanikunsti kunagi humanitaarse mõtlemise eesliinilie viis. Seepärast pole ka juhus, et Hvostov sai selle raamatu eest tiitli „Eesti kirjanik 2019“ ja mängulise kohustuse kirjutada „Tõe ja õiguse“ VI osa. 


Rein Kuresoo „Seal, kus talvituvad suitsupääsukesed“ on väga ilus ja kurb raamat. Ilus on see sellepärast, et selles on palju häid fotosid Aafrika loodusest, kurb aga selle pärast, et informeeritud ja haritud pilk loodusele tänapäevalt ainult kurb olla saabki. Toimub ajaloo kuues suur väljasuremislaine ja looduse kohal hõljub paratamatut üksjagu matusemeeleolu ja hüvastijättu. Ometi on Kuresoo kõike muud kui kvaasireligioossetes ängides urbaniseerunud veganhipster, ta on kaine ja asjalik ning peamine – hea huumorisoonega muhe jutuvestja, kelle reisimuljed on täis tähelepanekuid, mida võimaldab ainult põhjalik ökoloogiline haridus ja hea naturalistivaist, mistõttu on see raamat hoopis teine tera kui mõni „siiras ja vahetu“ minu-raamat, see on hariv ja avardav ning väga nauditav, väga soovitatav nii noorele kui vanale.


Tuntud anekdoodis mõtiskleb eestlane elevandipuuri juures selle üle, et mida elevant küll temast arvab. Eestlase siira mure leevendamisel on kaks rasket takistust.Esiteks ei oska elevant rääkida ja teiseks ei arva ta tõenäoliselt suurt midagi. Juhani Salokandle eneseväljendusoskus küündib lausa raamatuteni ja seekord käsitleb ta eestlase rahvusteadvuse nii keskset punkti nagu Anton Hansen Tammsaare ja tema looming. „Noore Eesti südametunnistus“ ilmus algupärandina aastal 2017 ja nüüd on Piret Saluri vahendusel ka eesti keeles loetav. Tulemus on tõesti huvitava perspektiivinihkega ning raamatust saab hea ülevaate omaaegsetest oludest ning visandatakse Tammsaare teoste intelligentse ümberjutustused. (vt ka SIIA)


Huvituda Tammsaarest tähendab huvituda inimesest. Pole vale öelda, et Tammsaare on meie suurim psühholoogiline realist, aga pole vale ka öelda, et tema hilisem looming on orgaaniline eepos või lausa müüt antropoloogilises tähenduses. Mihkel Muti raamat „Töö ja armastus. Tammsaaret tuulates“ koondab eneses kakssada lehekülge kommentaare ja tähelepanekuid, mis on tehtud Tammsaare toel ja Tammsaarest tõukudes. Elava klassiku käsitlus suurest klassikust ei ole raske lugemisvara, sest autori sulg on tõesti nõtke, küll aga teeb see väga mõtlikuks, sest tuulates Tammsaaret tuulatakse inimest.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:06 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. märts 2020Nädalakommentaar. Holism. 
Raadio Kuku nädalakommentaar 06.03.2020




Tere! Mina olen Mihkel Kunnus ja see on minu nädalakommentaar teemal „holism“.


Briti matemaatik ja filosoof Bertrand Russell on muigamisi jaganud filosoofid kaheks, nendeks, kes usuvad, et maailm on ämbritäis haavleid, ja nendeks, kes usuvad, et see on kausitäis želeed. Russell sündis aastal 1872, tähendab tema vaimse võimekuse kõrgaeg kattus murranguliste sündmustega füüsikalises maailmapildis. Kuid toona ilmsiks tulnud lõhed kummitavad teoreetilist füüsikat tänini. Ämbritäis haavleid on metafooriks universumile, mille algosad on eneseküllased ja tervik on lihtsalt nende kogum.Muidugi nad mõjutavad vastastikku üksteist, eriti kui satuvad lähedale või lausa põrkuvad, aga on siiski eneseküllased. Želee parteisse kuulujad aga usuvad, et universum on esmaselt terviklik ja igasugused kohalikud eripärad on terviku suhtes sekundaarsed. Näiteks Einsteini järgi on kõigil vastasmõjudel täiesti ületamatu piirkiirus, valguse kiirus, ja kui üks asi on teises väga kaugel – nagu astronoomilises maailmas sageli – siis ei avalda see teisele mingit mõju. Vähemasti senikaua kui mõju vahendaja kohale jõuab ja seda kiirusega, mis ei saa ületada valguse kiirust. Kvantfüüsika aga postuleerib kvantpõimituse, seose, mida ruumiline distants üldse ei sega, kvantpõimitus on seos, mis avaldub hetkeliselt mis tahes vahemaa taha. Need maailmavaated ei ühildu kohe kuidagi ja see, et kummastki maailmavaatest lähtuvad insenerid suudavad luua igati toimivaid tehnoloogiaid, on seda ärritavam. 
Küll aga võib vist öelda, et sügavalt korda lähevad toonased probleemid märksa vähematele kui siis. Nagu tänapäeval võib vaevalt leida inimest, kes oleks valmis surema vankumatu veendumuse tõttu küsimuses, kas Maa tiirleb ümber Päikese võis vastupidi.
Ometi mõttemustrid, millest sündisid ka eelkirjeldatud fundamentaalfüüsika parteid, avalduvad ka sellistes valdkondades, mis lähevad meile vägagi korda.
Füüsikutele paistab njuutonlik maailmapilt nostalgiat ja melanhooliat süstiva naiivse lapsepõlveidüllina – oh, kui selge ja ilus toona kõik paistis. Oli suur tühi ruum, kus selgepiirilised asjad liikusid üheselt ja viksilt lihtsate ja rangete matemaatiliste seaduspärasuste järgi. Tõsi, romantikud ja igasugused muud udutajat siunasid Newtonit, et too võttis maailmalt lummuse, aga matemaatikat armastavad inimesed nägid seal teistsugust ilu – selguse ja ranguse matemaatilist ilu. Siis, 19. sajandil hakkas see ilu lagunema. Eelkõige termodünaamika ja statistilise molekulaarfüüsika tõttu. Näiteks energia jäävuse seaduse formuleerija Hermann von Helmholtzi tõukas väidetavalt enesetapule see, et ta ei suutnud välja kannatada hävitustööd, mis ta ise njuutonliku maailmapildi kallal korda saatis. Newton oli armas, aga tõde oli armsam, kuigi lõppeks väljakannatamatu.
Samas njuutonliku maailmapildi tunnistavad lootusetult naiivseks ka omavahel lepitamata kvantfüüsika ja relatiivsusteooria mõlemad. Jätame kvantfüüsika praegu kõrvale ja vaatame relatiivsusteooriat. Pange tähele, tegu on just nimelt relatiivsusteooriaga, see mõiste on täpne. Relatiivsusteooria postuleerib relatiivse ontoloogia, sellise, kus olemasolevad asjad on kõige fundamentaalsemal tasandil suhtelised. Mingis mõttes on see veel välja kannatatum kui kurikuulus moraalirelativism, sest kui moraalirelativismi saab südametäiega sildistada selle jutlustaja moraalseks hälbeks või moraalse kompassi puudumiseks, siis nii neutraalne ja inimülene asi nagu füüsikaline reaalsus on selliste intellektuaalsest laiskusest sündinud hinnangute suhtes täiesti immuunne.
Näiteks me oleme argikogemusele tuginedes harjunud mõtlema, et mass on keha omadus. Omadus ja punkt. Relativistliku ontoloogia järgi pole see aga sugugi nii. Kui rangelt relativistilt küsida, et mis on mingi konkreetse keha mass, siis vastaks ta, et see on suhteline ja oleneb, mille suhtes ja mis kiirusel. Jah, relativistlikus füüsikas sõltub keha mass keha kiirusest. Õnneks väikestel kiirustel ehk maises maailmas ja makrokehade puhul võib jumala rahus vanaviisi lähtuda eeldusest, et mass on keha fundamentaalse omadus ja see ei sõltu kuidagi sellest, kui kiiresti keha liigub.
Aga läheme veidi inimlikumaks ja vaatame massi asemel inimlikumaid kvaliteete.
Saksa kangelaaseeposes „Nibelungide laul“ võtab Burgundi kuningas Gunther Sigfriedi abiga endale naiseks vägilasneiu Brünhildi. See oli aga pisut liiga suur suutäis. Kui pulmaööl peig Brünhildile läheneb, siis seob Brünhild ta pikemalt mõtlemata kinni ja riputab terveks ööks konksu otsa rippuma. Seejuures nimetab ta Guntherit ikka „võimsaks“ ja „õilsaks rüütliks“. Praegusajal kõlab see irvitamisena, kuid kultuuripsühholoogid on väitnud, et muistne autor ei näinud siin mingit vastuolu. Ta oli, ütleme, psühholoogiline njutonjaan. Gunther oli õilis ja väärikas olenemata sellest, mis temaga sünnib. Guntheri õilsus ja väärikus olid tema fundamentaalsed ja võõrandamatud omadused, mis ei sõltunud kuidagi Guntheri olukorrast või käitumisest. 
Selline tagasivaade süstib pisut optimismi. Me siiski suudame areneda relativistlikuma ja holistlikuma ontoloogia suunas. See võimaldab loota,et tuleb aeg, mil vaadatakse sama kummastusega praeguse ajastu peale, kus inimesed tõsimeeli uskusid, et inimese moraalsed omadused iseloomustasid inimest nagu mass füüsikalist objekti njuutonlikus füüsikas, et kriminogeensus või agressiivsus on inimese omadus, mitte situatsiooni karakteristik. Uskusid, et XX sajandi koletused ei saa korduda, sest toimivas heaoluühiskonnas paistis neile nende endi humaansus sama suur ja kindel ja kadumatu nagu nende dieedi- ja treeningukindel mass.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:59 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


28. veebruar 2020Keskkonnaeetikat pole enam vaja 


Ilmus ajalehes Postimees 28.02.2020







Keskkonnaeetikat pole enam vaja


Mihkel Kunnus


„Saage tuttavaks. See on dr Cathy Wilkinson-Jameson-Durant,“ osutas võõrustaja ühele küllaltki glamuursele prouale mingi interdistsiplinaarse seminari järgsel kokteiliõhtul. „Dr Wilkinson-Jameson-Durant on ärieetika professor,“ kummardus võõrustaja eaka lühikest kasvu matemaatikaprofessori poole. „Mille professor?“ uuris kõva kuulmisega matemaatik. „Ärieetika,“ kordas võõrustaja valjemalt. „Mille?“ küsis vanahärra uuesti ning tema krimpsus näojooned teravdusid pingul tähelepanust. „Ärieetika,“ ütles võõrustaja nüüd juba nii häälekalt, et paar lähemal seisnud õpetlast uudishimulikult tema poole kiikasid. „Ei, ma ei saa ikka midagi aru,“ sõnas matemaatikaprofessor pettunult ning tema nägu lõtvus taas, „see kõlab nagu „ärieetika“.“
Eelnenud lõiguga alustab Hardo Pajula mõistulookest „Õlest kassid“ (PM 24. IX 2013), kus ta ärgitab lugejat vaatama enesesse, et hinnata oma kõlbeliste printsiipide sõltuvust üldisest heaolust ja turvatundest. Roman Fristeri autobiograafilises romaanis „Müts“ varastab peategelane natside surmalaagris öösel teise vangi mütsi. Ilma peakatteta hommikusele loendusele ilmunud vangid lasti aga kohapeal pikema jututa maha. „Moraalsus on väidetavasti universaalne ja kategooriline,“ kommenteerib Briti filosoof John Gray, „Roman Fristeri loo õppetund seisneb selles, et see on elumugavus, millele saame tugineda vaid normaalsetel aegadel.“ 


Kas keskkonnaeetika on samasugune jõudeajas meeliskleva ülikooliprofessori puhtteoreetiline leiutis? Ei ja jaa. Ei, sest pole olemas sellist tegelast nagu jõudeajas meelisklev ülikooliprofessor (de facto eeldab see amet just vastupidiseid võimeid st suurt stressi- ja ebakindlusetaluvust ning imetabast alkeemilis-algebaralist suutlikkust ristata Exceli-tabel, bürokraatia ja mõttekas teadustegevus). Ja jaa, sest keskkonnaeetika kui sisukas distsipliin on vist tõesti surnult sündinud laps. Ühe kõige tuntuma õhtumaise filosoofi Immanuel Kanti üks kõige tuntum eetikaalane maksiim kõlab nõnda: ära kohtle teist inimest mitte kunagi pelgalt vahendina, vaid ka eesmärgina iseeneses. Kohaldades seda sisimat äratundmist keskkonnale, saaks tulemuseks umbes järgmise maksiimi, ütleme siis – keskkonnaeetilise maksiimi – ära kohtle keskkonda pelgalt vahendina, vaid ka eesmärgina iseeneses.
Selle kõlbelise idee praktiline vastand on ajalooliselt igatahes reipa sõjakusega välja hüütud küll: „Me ei vaja looduse armuande, me võtame ise, mis vaja!“.
Ideed sellest, et erinevatel keskkonnaosistel võiks olla väärtus ka iseeneses, jõuti siiski välja käia, aga kuigivõrd levida need ei jõudnud, sest palju varem jõudis kohale, arusaam, et hoopis me ise ikka väga vajame looduse armuande ja et inimene ise on loodusest täielikult sõltuv. Lühidalt: looduse kui vahendi väärtus muutus nii teravalt aktuaalseks, et looduse kui iseväärtuse idee ei jõudnud levima hakatagi. Ka esimesed looduskaitsealad ja rahvuspargid loodi mitte nende iseväärtust silmas pidades, vaid hinnates nende väärtust inimese jaoks. Esmalt oli see väärtus eelkõige esteetiline. Looduskaitse sündis umbes järgmisest mõttest: „See koht on nii ilusa loodusega, et seda ei peaks toorainemaardlaks ära kasutama!“.
Üks esimesi ökoloogilise pilgu selginemisest rääkivaid tekste, Rachel Carsoni „Hääletu kevad“(1962, eesti keeles 1968) ei hoolinud samuti loodusest looduse pärast, vaid näitas eelkõige inimese looduskahjuliku käitumise kahjustavat mõju inimesele enesele. Loodusest mittehoolimine osutus lihtsalt rängaks lühinägelikkuseks, keskkonnakahjustamine on lihtsalt pikka vinnaga enesekahjustamine ja ökotsiid on üks genotsiidi vorme.


Siit võib nüüd valgustuslikus vaimus küsida, et ehk päästaks parem haridus? Kui inimesed mõistaksid paremini ökoloogilisi seoseid, liigirikkuse olulisust ökoloogilisele stabiilsusele, mõistaks aineringeid (näiteks seda, et praegu pole ohtlikult avatud ainult süsinikuringe, vaid ka lämmastiku- ja fosforiringe), siis hakkaks ta keskkonna suhtes mõistlikumalt käituma, sest ta mõistaks, et keskkonda kahjustades kahjustaks ta iseennast. No vaevalt. Eetilised dilemmad ei kao loodusteadusliku hariduse kasvades. 
Mis on see eetika tuumküsimus, millele teadus ei saa põhimõtteliseltki vastata? Ikka see, et mil määral mu praegune mina peaks hüvesid jagama mu tulevase minaga. 
Tõmbasin selle baasdilemma praegu teadlikult maksimaalselt kokku. Abstraktsuse vähendamiseks võib tuua ühe konkreetse näite. Tõenäoliselt on intensiivseim võimalik nauding mõne tugevatoimelise narkootikumi mõju. Ometigi pole narkomaani elu midagi kadestamisväärset. See on lühike ja trööstitu, tervikuna väga õnnetu ja kõike muud kui kadestusväärne. Narkomaania tähendab õnnetut saatust, mitte õnnestunud ja õnneliku elu.
Kui minna oma nahast ja nabast pisu-pisut kaugemale, siis võib öelda Prantsuse kuninga Louis XV kombel, et pärast mind tulgu või veeuputus. Võib öelda, võib. Aga siin on jällegi see häda, et enamik inimesi ei suuda elada teadmisega, et nendega lõppeb kõik. Eksistentsialist Albert Camus on tabavalt öelnud, et teispoolsuse (s.o. surmajärgsesse eksistentsi uskumise) kadudes transtsendenteerub siinpoolne tulevik ehk kõik meie teod projitseeruvad tuleviku taustale. Nõnda ei suuda rahvuslane pidutseda, kui teab, et ta rahvus sureb peagi välja. Nõnda ei suuda ilmalik noor elust rõõmu tunda teades, et keskkonnal pole tulevikku. Aga seda tunnet kvantifitseerida ei saa.
Täiesti mõistetav on ka Dmitri Karamazovi karakterisse paigutatud ilmpulss, kus see terve elu viletsuses virelenud mees saab korraga sahmaka raha ja otsustab seejärel teha ühe meeletu peo, joota talumehedki šampanjast täis, õgida end silmini kalamarja täis, et tunda end korrakski – ja ainult korraks! – vabana tulevikupainest. „Tantsida nii nagu poleks homset“ – see on väga täpne kujund. Dostojevski asemel võib tuua näite ka kaasaegsemast klassikast, joonissarjast „Simpsonid“. Ühes osas kaanib Homer Simpson viina majoneesiga ja seletab sinna juurde, et see võib tektitada kohutava pohmeluse ja peavalu, aga see peavalu ja pohmelus on tulevasel Homeril, mitte praegusel ja „oi ma ei kadesta seda tuleviku Homerit, hea, et see pole mina,“ muheleb oleviku Homer ja võtab järgmise klõmaka.
Majanduslikumas vaatevinklist paistaks tuumküsimus järgmiselt: üle millise ajavahemiku peaks maksimeerima majandusliku kasu? Tehnoloogilised uuendused on seda ajavahemikku lühendanud. Või vähemasti andnud konkurentsieelise neile, kes maksimeerivad kasumit lühemat tulevikku hõlmates. Näiteks kalade ülepüük, intensiivpõllumajandus ja lageraie on lühiperspektiivis kõige kasumlikumad, siin pole küsimustki. Aga ainult lühiperspektiivis. Isegi nii näruse maavara nagu põlevkivi abil on võimalik olevikku tuleviku arvel kütta. See on meie rahvuslik viin majoneesiga. 


Umbes siin on ka meie keskkonnadebati psühholoogiline juur – iha tantsida nii nagu poleks homset. Seepärast on keskkonnadebatt õigupoolest mõneti põlvkondade vaheline konflikt.
Teadus ei saa vastata küsimusele, mil määral me vajame hingerahuks tulevikuperspektiivi, fakt on see, et inimesed ei vaja seda võrdselt ja pensionisambajant kriibib sellel küsimusel vaid õrnalt pinda. Kas peaks hoolima keskkonnast on õigupoolest küsimus, kas peaks hoolima lastest. Mitmest põlvkonnast pärast ennast? Pole lapsi, pole probleemi, eks tantsi, kui suudad. Ja vähemasti vaimses ööklubieas suudetaksegi.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 00:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
26. veebruar 2020Inimolemuse taimne aspekt 


Ilmus Edmund Burke'i Seltsi lehel 15.11.2016
Inimolemuse taimne aspekt




Mihkel Kunnus







Mõistagi on inimese taimsest aspektist rääkides tegu metafooriga, aga selle kujundlikkuse määr sõltub suuresti vaatenurgast. Paljusid häirib juba inimolemuse liigne nihutamine loomalikkuse sfääri, mis siis veel rääkida taimsest, sellest veelgi „madalamast eluvormist“. Ometi on meil taimedega näiteks üks ja sama geneetiline kood (see tähendab, et nukleotiidi tripletid seatakse aminohapetega vastakuti samamoodi). Me oleme tõelised sugulased. Samuti on rakkudevaheline suhtlus väga sarnane (vegetatiivne semioos, ütlevad biosemiootikud). Oleme seesmiselt küllalt taimsed ja kui loomsed ehk närvisüsteemilised protsessid saavad raskelt kahjustatud – inimene on koomas – siis on ta ikka väga taimelik (inglise keel on siin üsna täpne).


Olulisem aga oleks ehk vaadata inimese sõltuvust taimest, sest see on totaalne. Esiteks on hapnik, milleta me ei suuda üle paari minutigi elada, taimset päritolu ja kohad, mis on taimsest sfäärist liiga eraldatud, võivad mõjuda sõna otseses mõttes lämmatavalt (näiteks mõned suurlinnad halbade ilmastikuolude korral). 
Teiseks, taimse kanda jääb kogu primaarproduktsioon, mida inimene eluks vajab (ka fossiilkütused on taimset (ja osalt sinivetikalist) päritolu), kõik, mida inimene sööb, on vähemalt ühes etapis taimne. Naftatki muudetakse põllu abil taimseks ning siis loomsete eluvormide abil muundab inimene osa taimset ka loomseks toiduks, aga primaarne on ikkagi taimne. Pole olnud näljahäda, mis oleks tulnud näiteks sigade või kanade „ikaldusest“, küll aga kirendab ajalugu taimse saagi kõhetusest tulnud näljahädadest ja inimeste massilisest hukkumisest selle tagajärjel. Öeldakse, et eestlase päästis näljahädadest kartul ja esimese laiemapõhise hariduse andis lina.

Pikast ajaloolisest perspektiivist vaadatuna on inimliigi suuremad arenguhüpped olnud mingis mõttes taimsed revolutsioonid – kütist-korilisest põlluharijaks ja XX sajandil Roheline revolutsioon. Viimane ei tundu ehk kvalitatiivselt samaväärne, aga kui vaadata, millise tohutu demograafilise plahvatuse see endaga kaasa tõi, siis võib selle kõrvutusega leppida küll.


Mõningate aktuaalsete protsesside mudelina võiks kasutada näiteks Süüriat. Enne Teist Maailmasõda elas Süürias umbes kaks ja pool miljonit inimest, see kasvas praeguseks pea kümne kordseks – umbes 23 miljonit. Hiljuti tabasid Süüriat aastaid väldanud suured põuad ja põllumajandus – taimne! – kukkus suuresti kokku ja inimesed kolisid maalt massiliselt linnadesse, kus neil polnud eriti tööd ega elutingimusi ning see on üks ideaalne lähtetingimus massilisteks rahvarahutusteks (nagu ka leiva hinna tõus), puhkeski kodusõda ja vallandusid tohutud migrantide vood. Kes on migrant? Inimene, kellel on mingi raske probleem oma juurtega. Juur aga on taimne aspekt par excellence.


Üks, mis eristab taimset ja loomset, on see, et loom saab liikuda. Inimene saab ka ja inimene ise vajab väga vähe ruumi – tohutud inimmassid saab suurlinnadesse kokku pakkida! Taim aga vajab maad. Ja inimene vajab taimi. Kui kasutada irriteerivat võrdlust, siis Hitler ei otsinud Lebensraumi oma inimestele, vaid taimedele, millest need inimesed sõltuvad. Ja praegu hävivad vihmametsad (ja sellega ka liigid) nii pöörase kiirusega, sest inimene raadab maad sojapõldude jaoks, taimede jaoks, mille järele ta üha rohkem isutab. Hitler oli poolpõrunud malthuslane, kelle aju põrunud pool jäi muuhulgas saatuslikult kinni otsesõnaliselt võetud halba metafoorikasse, mis siinsesse tõlgituna kõlaks nii: juut on juuretuse kvintessents (rändrahvas mustlastega sai Hitler liigagi edukalt hakkama). Aga selle õnnetu metafoori järgi toimus mõne aasta eest globaaljuutlik triumf, sest rohkem kui pool inimkonnast hakkas elama linnades, eriti suurlinnades. Ja kui keegi arvab, et linnastumine on mingi konkreetse rahvuse probleem (saati, et seda saab lahendada mingit konkreetset rahvust hävitatades) on ta juba täispõrunud.
Kui metafoorikummi veelgi venitada, siis võib öelda, et riik on taimne moodustis, sest riik vajab territooriumi nagu taim, ütleme, riik on inimese taimse sõltuvuse sotsiaalkultuuriline projektsioon.


Oswald Spengler räägib taimsest ja loomsest oma suurteose teise köite esimeses peatükis (nii mõnigi tahk sarnaneb ülaltooduga). Ühtlasi tuletaksin meelde, et kogu ta teooria raskuspunkt asub taimsel metafooril, ta vaatab kultuuri kui taime: kultuur tärkab maal ja mullas, religioossena, jõuab suurlinnas õitsenguni, kus närbub tsivilisatsiooniks (muide, A. H. Tammsaare „Tõde ja õigus“ järgib spenglerlikku skeemi ja autor on seda otsesõnu ka väljendanud). Kui Spengler kirjeldab seda protsessi seestpoolt, fenomenoloogiliselt ja kultuuriliselt, siis suurepäraseks positivistlikuks paarikuks „Õhtumaa allakäigule“ on ohtra faktoloogiaga väärindatud Clive Pontingi raamat „Uus maailma roheline ajalugu. Keskkond ja suurte tsivilisatsioonide kokkukukkumine“ (e.k. Varrak 2009), milles „üksteise järel rullub lugeja ees lahti impeeriumide ja kõrgkultuuride saatus – Sumeri, Egiptuse, Maia, Polüneesia, Rooma. Selgemaks saavad varjatud reeglid, mis suuri tsivilisatsioone kord õitsengule, kord hävingusse määravad. Mudel on üldjoontes üsna sama: asustuse levik soodsa keskkonnaga piirkonda, mis jääb tavaliselt inimeste liikumisteede lõikumiskohta; kultuuri areng ja koos sellega looduskasutuse intensiivistumine; kõrgkultuuri periood, mille pikkus sõltub peamiselt looduskeskkonna ressursirikkusest ja vastupanuvõimest; näljahädad ja ühiskonna lagunemine, põhjuseks veepuudus, põldude sooldumine, soostumine, erosioon jt. inimtegevusest tulenevad keskkonnamuutused.
Suhteliselt lühikese kõrgkultuuri perioodi jooksul suudavad tsivilisatsioonid kujundada keerulise ühiskonnakorralduse ning püstitada endale mälestusmärke püramiidide, kivikolosside ja muude kummaliste ehituste näol, mille järgi neid tänapäeval peamiselt tuntakse. Samuti mõelda ja üles tähendada mõtteid oma võimsuse ja erilise positsiooni kohta. Mõtted, mida hiljem, langusaegadel, mõeldakse, kaovad ühes nende kandjatega.“ (Timo Maran „Pilguheit rohelisse peeglisse“, Sirp,01.11.2002)


Võib mõneti üllatada, aga raskekujulise kainuse käes kannatav supermõtleja Spengler suhtub teadmistesse ja tunnetusse üldisemalt sama suure või suuremagi ükskõiksusega (et mitte öelda põlgusega) kui näide eeltoodud tsitaadis. Õpetlaslikkus, filosofeerimine ja igasugune vaimlemine ei väära protsessi.
„Kõik maailmaparandajad, preestrid ja filosoofid on ühel meelel selles, et elu väärib kõige tõsisemat järelemõtlemist, kuid ilmaelu käib omateed ega tee väljagi sellest, mida temast mõeldakse. Ja isegi kui mõnel kogukonnal õnnestub „järgida õpetust“, siis saavutavad nad sellega parimal juhul seda, et mõnes tulevases maailma-ajaloos on neist juttu joonealuses – pärast seda kui tõeliselt tähtis on käsitletud.
Sest lõppeks elab üksnes tegutseja, saatuseinimene, tegelikus, poliitiliste, sõjaliste ja majanduslike otsuste maailmas, kus ei räägi kaasa mõisted ja süsteemid. Siin on rohkem väärt tubli hoop kui hea järeldus. Põlgusel, millega sõdur ja riigimees on igal ajal alla vaadanud tindinäppude ja raamatukoide peale (kes arvasid, et maailma-ajalugu on olemas vaimu, teaduse või koguni kunsti pärast), ei puudu teatav mõte. Ütleme selle ühemõtteliselt välja: tajumisest vabaks saanud taipamine [nii määratleb Spengler mõtlemist – M.K.] on vaid üks elu külgedest – ja mitte see otsustav. Õhtumaise mõtlemise ajalugu tohib mitte mainida Napoleoni nime, tegelikes ajaloosündmustes aga võis Archimedes koos oma kõigi teaduslike avastustega avaldada väiksemat mõju kui too sõdur, kes ta Sürakuusat rünnates maha lõi.“ (Oswald Spengler, Õhtumaa allakäik. II köide. Maailma-ajaloolised perspektiivid, Ilmamaa, 2012, lk 32). 


Jah, lõppeks kipub ikka peale jääma see va „reaalpoliitika“. Nii nagu füüsika-nobelistide patsifistlikku hoiatusjutlust ei pidanud teoinimesed suurt millekski ning tootsid tuumapomme ikka sellises koguses, et võiks kogu soojaverelise elu Maal mitmekordselt hävitada.
Samuti on praegused nii tehnilised kui moraalsed süsteemid ikka nende jõudude teenistuses, mis jätkavad inimolemuse taimse aspekti ignoreerimist. Sealt leiame sõjanduslik-poliitilise kompleksi, globaalkapitalistlikud suurkorporatsioonid aga ka inimkeskse humanistliku eetika, mis ütleb inimene ennekõike ja ükski inimene pole iial üleliigne. Inimõigustel puudub ruumiline ulatus, teisisõnu, see ei arvesta taimse aspektiga, miska Spengleri-Pontingi skeem on säilitanud oma kehtivuse ja seda nüüd juba pretsedenditult globaalses mõõtkavas. 









Postitaja: Mihkel Kunnus kell 00:05 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. veebruar 2020Paavo Matsin "Kongo tangoo" 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 29.01.2020







Üks žanripuhas matsin Budapestist, ronkadest ja inglitest


Mihkel Kunnus


Paavo Matsin ütleb OPis igati õigustatult: „Kui tänapäeval kirjutatakse väga palju mingeid žanre, siis Bulgakovi žanr ongi bulgakov väikese tähega, minu raamatute žanr võiks samamoodi olla matsin.“i 
Eesti kultuur ja kirjandus on nii väike, et siin mõningane pärisnimelisus täiesti kohane žanrimääratlus. Suuremas kultuuris tunduks selline ettepanek juba liialt nartsissistliku praalimisena, umbes, et „žanr – see olen mina!“, aga meil tundub see igati õigustatud. Kinnitan omalt poolt, et Paavo Matsin on vähemasti eesti parim matsinikirjanik. Viienda raamatu kaanel on autori kodanikunimi ja see on kena kokkuvõte senisele loomingule: Doktor Schwarz „Alkeemia 12 võtit“ (2011), Pavs Matsins „Sinine kaardivägi“ (2013), Paša Matšinov „Gogoli disko“ (2015) ja Friedrich Reinhold Kreutzmatsin „Must päike“ (2017).
Kellele matsinid meeldivad, sellele meeldib ka „Kongo tango“. Ikka on siin nõiduslik atmosfäär ja unenäolised pildid, mis kõik on lugejate ette kujutlusilma maalitud väga nõtke sulega. Tõeline maiuspala keelegurmaanile.


Raamat on hästi kujundatud ja suurepäraste illustratsioonidega (Ramo Teder) ning esikaanel on auga välja teenitud medal-lätakas-vimpel „Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistluse esikoht 2019“.
Romaanivõistluse žürii liige Holger Kaints kirjutab „Saagi mitmekesisusest hoolimata langetas eri vanuses ja erinevate kirjanduslike maitsetega žürii (Vahur Afanasjev, Tiit Aleksejev, Ene Paaver, Aare Pilv, Kerttu Rakke, Maire Laurik ja allakirjutanu) väga üksmeelse, võiks lausa öelda, et žürii liikmetele ainumõeldavana tundunud otsuse. Esimene auhind läks käsikirjale „Kongo tango”, mille autoriks osutus pärast ümbriku avamist Paavo Matsin. See teos oli oma teostuse ja viimistletuse tasemelt silmanähtavalt teistest üle. Romaani laad on neile, kes on Matsini varasemaid teoseid lugenud, üldjoontes tuttav. Ent vaieldamatult on tegemist edasiminekuga ka autori tasandil. Materjali käsitlus on sel korral kuidagi eriliselt hõrk.” (Looming nr 9, 2019)
Pole raske kahelda, et teos on teostuse ja viimistletuse taseme poolest teistest üle, aga edasisega hakkab mu vaimustumisvõime nõtrus märku andma. Ma pole kindel, et see on parem „Gogoli diskost“. Mingit laadi krehvti oli seal nagu rohkem. Aga olgu, maitse asi.
Samas mida räägib EKLi romaanivõistlusest, rõhutan romaani-võistlusest, see, kui selle võidab pesueht matsin? Olgugi, et väga hea matsin.


Oma virina relativeerimiseks tsiteerin korraks Linnar Priimäge:
„Kriitiku olemuslik sõltumatus on seltskondlik probleem eriti just ühisvaimustuse aegadel. Kriitik on alati poole jalaga väljas seisja, tema vaimne põhihoiak on distantseeritus, tema olemuslik iseloomujoon on „entusiasmi vaegus“, Mangel an Enthusiasmus, millest Goethe puhul kõneleb Thomas Mann, „vaimustumisvõime vaegus“, Mangel an Begeisterungsfähigkeit, mille võtab omaks Bertolt Brecht, too kriitik teatrilaval. Kriitik olla pole seltskondlikult kerge.“ii
Ja et oma virinat veelgi suhtelisemana näidata osutan ka Hermann Brochi „Kuutõbistele“ (EKSA 2019, tõlkinud Mati Sirkel), mille eestindus hiljuti ilmus ja mille lugemine mul mõõdupuu kodumaise jooksva kraami loodimiseks mõnevõrra ära rikkus. 
Broch kirjutab oma triloogia kommentaaris: „See romaan eeldab, et kirjandus peab tegelema nende inimprobleemidega, mille ühelt poolt välistab teadus, sest nad pole ratsionaalsele käsitusele ligipääsetavad ning elavad näilist elu üksnes väljasurevas filosoofilises esseistikas, teiselt poolt nende probleemidega, milleni teadus pole oma aeglasemas, täpsemas edenemises veel jõudnud. Kirjanduse valdus teaduse „mitte enam“ ja „veel mitte“ vahel on sel moel piiratumaks, kuid ka kindlamaks muutunud, hõlmates kogu irratsionaalse läbielamise valdkonda, ja ta teeb seda piirialal, kus irratsionaalsus esildub teona ning muutub väljendusvõimeliseks ja kujutatavaks. Siit tuleneb spetsiifiline ülesanne näidata, kuidas unenäolisus määrab tegevust ja kuidas sündmused on ikka uuesti valmis unenäoliseks muutuma.“ (lk 759).
Unenäolisuse eest saab Matsin maksimumpunktid, aga see, kuidas unenäolisus määrab tegevust, puudub brochilikus mõttes „Kongo tangos“ täiesti (matsini puhul pole see niivõrd puudus, kuivõrd žanrile omane). Seda, kuidas sündmused on ikka uuesti valmis unenäolisteks muutuma, näitavad meile juba aga liigagi hästi ka kõik reaalajas toimetavad uudisvood. Elu kipub üha suveräänsemalt ära tegema järjest rohkematele kunstižanritele, alates jämekoomikast ja satiirist ning lõpetades absurdi ja tragöödiaga. 


Mõnel rahulikumal ja napimas infovoos kulgeval ajastul olnuks Paavo Matsin ehk prohvet. Ta tekstide väljataandamatu hämarus ja põhimõtteline allumatus hermeneutilisele paljastusele täidavad prohvetlikkuse miinimumtingimusi hästi. Visioonide lennukus ja halvaenelisus täidavad ka kõrgemad nõuded. Tänapäeval taandub matsinlik prohveteering aga hermeetiliseks ampsuks, unenäoks, mida juba paar tundi pärast ärkamist meenutada ei suuda.
Siit ka „Kongo tango“ ainus probleem – see on täiesti mõttetu. See aga ei ole mingi puudus neile, kes säherdust kvaliteeti raamatult ei ootagi ning rahulduvad lustimisega keelemeisterlikult loodud nägemuslikus maailmas. Märt Väljataga sõnul „esitab romaan küsimuse, mis jääb lugejat painama: milleks see kõik – milleks kogu see tulevärk, mis mõte neil seiklustel ja ohtratel metamorfoosidel linnust inimeseks ja inimesest linnuks?“ ja oletab siis ettevaatlikult „Kongo tangole“ mingit sümptomaatilist mõõdetiii. No kes teab. 


Soovitaks seda raamatut fantaasia ja keeletunde ergutamiseks kindlasti ka koolinoortele, aga kirjandusõpetajale ehk mitte. Sest lihtne on võtta Krossilt või Tammsaarelt üks motiiv kirjandiks, aga anda õpilastele ülesandeks kirjutada kirjand „Kongo tango“ põhjal on sama ränk karistus nagu vaba teema, tähendab miski, mis on nauditavalt võimetekohane vaid vähestele.




ihttps://kultuur.err.ee/995329/paavo-matsin-minu-raamatute-zanr-voiks-olla-matsin 
ii„Kes on kriitik?“ rmt-s Luule ja tõde, Ilmamaa 2019, lk 64
iiihttps://www.sirp.ee/s1-artiklid/c7-kirjandus/nevermore/ 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:18 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
8. veebruar 2020Ludiidid märatsevad ühispõllul 


Ilmus ajalehes „Õhtuleht“06.12.2019









Ludiidid märatsevad ühispõllul


Mihkel Kunnus


Inimesi, kes söandavad tehnoloogilisi uuendusi kritiseerida, tabab tihti kõrvutus ludiitidega. Mäletatavasti kutsuti ludiitideks inimesi, kes nägid tehnoloogilises innovatsioonis rohkem häda kui õnnistust. Toona oli probleemiks see, et uudsed kangatootmise masinad jätsid suurel hulgas oskustöölisi äkitselt oma leivast ilma. Nende lahendus tekkinud olukorrale oli robustne ja sirgjooneline – masinad tuleb puruks peksta. Tänapäeval pole aga haruldane sama robustne ja sirgjooneline lähenemine neile, kes tehnoloogia leviku pahupooltele otsustavad. „Kuradi ludiid jälle, tagasi puu otsa, vä?!“
Olgu. Katsume vaadata rahulikumalt terviku poole.


Tehnoloogia positiivsed aspektid on päevselged. Vähemalt kellelegi, vähemalt selle kasutusele võtjale. Muidu seda tehnoloogiat poleks. Tehnoloogia ei kasva ise. See on sõna otseses mõttes tehtud ja tehtud ikka seetõttu, et see on kellelegi kasulik. 
Küllap oleks liialdus väita, et kogu inimkonna progress on ainult tehnoloogiline, aga kaheldamatult oleks näiteks suurem osa moodsast inimõigustediskursusestki, vabaduse- ja võrdsuseaatest ilma tehnoloogiata pelk ilukõne, sooja õhu võngutamine. Mis kasu oleks olnud näiteks feminismist – liikumisest, mis on ajalooliselt olnud progressiivne ilma igasuguse irooniata – , kui see poleks saanud sörkida tehnoloogiliste muutuste sabas? Traavlite ohjamise edukus sõltub käsivarre tugevusest, roolivõimendiga auto juhtimine mitte. Olgu auru-, elektri- või sisepõlemismootor, selle võimus on inimese omast nii pika puuga üle, et igasugused inimeste vahelised rammuerinevused taanduvad tühiseks. Tehnoloogia, mitte traktaat nimega „lutipudel“ andis võimaluse mehel ja naisel võrdsemalt panustada järglase eest hoolitsemisse. Sellised tehnoloogiad nagu pesumasin, rasestumisvastased vahendid, tampoonid, pabermähkmed jne on naist de facto vabastanud rohkem kui kogu ajaloo feministlik lektüür. Ilma tehnoloogilise arenguta vaevalt oleks kadunud orjandus jne.
Samas oleks selle kiidulaulu kõrval sõge silmad kinni pigistada tehnoloogia varjukülgede ees. Alustame väga lihtsast näitest, reha asendumisest lehepuhiriga. See on kellelegi kasulik, muidu poleks seda juhtunud. Jätame kõrvale selle, et see on kasulik lehepuhurite tootjale ja kahjulik rehatootjale. Tundub, et kohamehele on see kasulik ja isegi sedavõrd, et ta on valmis selle nimel reha ja lehepuhuri hinnavahe kinni maksma. Aga varjuküljeks on esiteks lärm. Paljudel inimestel, kes valdkonda üldse ei puutu või puutuvad väga kaudselt, lihtsalt elukvaliteet langeb. Lisaks veel üldine kahju, mis jaotub täiesti ebamääraselt ja üldiselt, nimelt keskkonnakahju.
Mida hõlmavam on tehnoloogia, seda paljutahulisemad ja – pange tähele! – ennustamatumad on selle ootamatud kõrvalmõjud. Näiteks sotsiaalmeedial on ilmselgelt väga palju plusse ja inimesed armastavad seda väga, aga täiesti ootamatult ilmnesid sellega lausa geopoliitilised aspektid, rääkimata ilmsematest nagu ühe üliolulise demokraatliku institutsiooni – vaba ajakirjanduse – kriisi langemine või spetsiifilisematest nagu uut liiki küberkiusamised ja koolivägivald, millega õpetajad ja lapsevanemad alles hädaga ja tagantjärele peavad kiirelt õppima toime tulema. Samuti nutiseadmete mõju kognitiivsetele võimetele ja isegi rühi- ja uneprobleemid.
Tehnoloogilise progressi ajalukku vaadates võib kenasti üldistada: tehnoloogia on miski, mis asendab vanad ja tuntud probleemid uute ja ootamatutega. Nendel uutel ja ootamatutel probleemidel on võrreldes vanade ja tunututega üks suur eelis – need on tihti tulevikus ja sageli veidi kaugemal. Tehnoloogia on suurepärane viis lükata oma hädad teiste kaela, olgu tulevaste põlvkondade ja tundmatute kogukondade. Aga tegu ei ole siin tingimata küünilisuse või hoolimatusega, vaid inimomase lühinägelikkusega. Neutraalsema ja antropoloogilisema pilguga inimkonda jälgides võib öelda, et inimesed hindavad uusi tehnoloogiad eelkõige nende vahetute, siin ja praegu kätte tulevate hüvede järgi ning pikemaajalisi ja kaudsemaid tagajärgi lihtsalt ei nähta või lihtsalt eiratakse.
Fossiilkütuste massiline kasutuselevõtt on suurepärane näide. Tegu on väga kontsentreeritud energiaga, seda on väga mugav kasutada ja heitgaasid, noh, heitgaasid hajuvad õhku ja keegi ei pane neid tähelegi. Kuni lõpuks ületatakse mingi piir ja kõigil hakkab üksäkki väga halb. Miljonid ja miljardid väiksed ja konkreetsed tehnoloogiast kasu saajad tekitavad väga üldise ja globaalse kahju. Ning sellele probleemile lähenetakse tihti veel palju toorema ja robustsema sirgjoonelisusega kui ludiidid enda omale toona. Globaalseid keskkonnaprobleeme vahel eitatakse sõgeduseni ulatuva fanatismiga, kliimaprobleemide eitamisse suunatakse kogu vandenõuteoreetiline ressurss või siis keskendutakse mõne sõnumitooja materdamisele, eriti mugav on see siis, kui selleks on mõni kooliõpilane, kes söandab tsiteerida teadlasi hetkel, kui kana ei pissi teps.


Termodünaamika teisest seadusest tuleb range ühemõttelisusega, et lokaalse korrastatuse hinnaks on suurem korrastamatus kusagil mujal, iga soojusmasin teeb tööd ainult ja ainult entroopia kasvu arvel. Tehnoloogia lihtsalt intensiivistab seda protsessi. Tehnoloogia kasutajale tähendab see rohkem džaule ajaühikus ehk rohkem vatte, suuremat võimsust. 
Kui füüsikalisel vaatluskaaameral veidi resulutsiooni vähemaks keerata, siis näeme, et see soojusliikumise halastamatu ühesuunalisus – isevooluliselt liigus soojus ainult kuumemalt kehalt külmemale – kehtib näitekas ka tooraine kontsentratsiooni gradiendi puhul. Praegu üha rohkem vaja minevaid akusid toodetakse ju nõnda, et mõnes harvas Maa piirkonnas juhuslikult tekkinud kõrgemat liitiumikontsentratsiooni hajutatakse üle inimkonna laiali. Mingi osa saab sellest taaskasutusse suunata, aga selle protsessi kasutegur pole kunagi 100% ainelise saagise mõttes ja samuti võtab see ringlus omakorda energiat.
Samuti hajutab tehnoloogia vastutust. See on metafoor, aga juhtumisi täiesti tabav. 


Kuuekümnendate aastate lõpus avaldas USA ökoloog Garret Hardin ajakirjas Science ülerahvastusprobleemi käsitleva artikli “Ühispõllu tragöödia”. Hardin väitis, et miljonite üksikindiviidide iseseisvad soojätkamisotsused ei vii ühiskondlikult optimaalse rahvaarvuni, vaid põhjustavad inimeste arvu kiirest kasvust tingitud loodusvarade nappuse ja nõnda kõigi majandusliku viletsuse.
Majanduskirjanduses hakkas termin “ühispõllu tragöödia” tähistama sagedast olukorda, kus eraomandiõiguste puudumise korral tekib indiviididel ajend mingit ühisvara üle kasutada, sest ühelgi neist ei ole kõnealuse hüvisega ühtegi pikemaajalist plaani.
Keskkonnaressursid ja atmosfääripuhtus on ühisvara samas mõttes ja majandusliku võidujooksu võidab see, kes neist kõige vähem hoolib. Selle hinnaks on terviku allakäik, aga noh, tervik on ju mujal ja tulevikus. Või siiski enam mitte nii kauges tulevikus. Lapsed tulevad tänavatele protestima mitte seepärast, et nad pole füüsika ja bioloogiatunnis olnud, vaid just seepärast, et nad on seal olnud.


P.S. Pealkirjastamisel kasutasin ka suhteliselt hilist tehnoloogiat (selle sõna avaras tähenduses). inglise keeles kutsutakse seda clickbait'iks. Ka see tehnoloogia on osadele otseselt kasulik ja kahjulikud kõrvalmõjud on ebamäärasemad, aga aina kuhjuvad ja kuhjuvad.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:58 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Jan-Werner Mülleri populismikäsitlusest 


Ilmus mõnevõrra toimetatult nädalalehes „Sirp“06.12.2019







Populismi mõiste kitsendus on hea, aga tüpoloogia oleks parem

Mihkel Kunnus


Jan-Werner Müller Mis on populism? Tõlkinud Triinu Pakk. TLÜ kirjastus 2018. 176 lk


See on väga rõõmustav, et Jan-Werner Mülleri „Mis on populism?“ ilmus nii operatiivselt eesti keeles. Selle raamatu puhul on operatiivsus oluline, sest aktuaalsus on esimene märksõna, mis selle teosega meenub. Nii heas kui halvas. Kusjuures see halb on pigem tühine. See seisneb selles, et Mülleri „Mis on populism?“ pole niivõrd klassikapotentsiaaliga monograafia kuivõrd väike ajakohane essee, mis eelkõige oma suhtelise pikkuse tõttu eraldi kaasi väärib. Vabalt võiks see ilmuda ka jooksvalt „Akadeemias“, „Vikerkaares“ või „loomingus“ kui mahu tõttu üksinda suuremat suuremat osa numbrist ei täidaks. „Vikerkaare“ parempoolsuse erinumbris (2016, nr 10-11) ilmuski sellelt autorilt kattuva sisuga artikkel, mis peamise kokku võtabi.
Kusjuures see saaks olla ka oma praeguse lühiduse juures (kõigest 176 taskuformaadis lehekülge) vabalt lühem, sest Müller kordab selles end üsna palju ja peamist teesi sõnastatakse korduvalt. Ses mõttes on Müller kannatlik pedagoog. Teose ajakirjanduslikkust rõhutab samuti see, et näitedki on eelkõige vahetust kaasajast. Mülleri „Mis on populism?“ on kirjutatud lihtsas keeles, lühike, heas mõttes ennast kordav ja väga aktuaalne – rohkem võimalikult laiale lugejaskonnale vastu tulla vist ei saagi.


Mis on populism?
Müller kritiseerib põgusalt teisi levinud arusaamasid populismist ja annab pakub siis välja enda oma. Ta teeb seda eelkõige avaliku debati kommunikatsiooniselguse nimel ja püüab samas silmas pidada praegu aktuaalsete tendentside konkreetset ühisosa. Ta ütleb, et populismi vajalik aga ebapiisav tunnus on kriitilisus eliitide suhtes ning võtmeliseks kitsenduseks on pluralismivastandus ja ainuesindamisele pretendeerimine. kusjuures viimane ei ole empiiriline, vaid moraalne. See ongi raamatu põhitees. Populistid on need, kes kritiseerivad eliite ja ütlevad, et nemad on tõelise/õige rahva ainuesindajad.
Selline ilming on praegu laialt levimas küll ning nii ka Eestis. Ses mõttes on Mülleri käsitlus asjakohane ning üks raamatu suurimaid väärtusi ongi minu arust just see, et tegu on tõlkeraamatuga ja autor ei räägi Eestist. Seda huvitavam on näha, kui suured kattuvused on kohelikel ilmingutel nendega, mida kirjeldab Müller. Ometi on Mülleri määratletud populismil rida sõsarilminguid, mis populismi peamist voolu toetavad, aga ise vastutusest pääsevad, kui Mülleri määratlusele rangelt truuks jääda.
See oleks ehk ka suurim etteheide Müllerile. Kust võtab ta pretensiooni populismi mõiste selliseks monopoliseerimiseks? Pole ju Populismi näol tegu loomuliku liigiga (natural kind).Sest kõik need teised populismimääratluses ja käsitlused, mida on ometi hulgi, tabavad ju samuti midagi olulist. Pealegi on tegu üsna laialt levinud tavakeele sõnaga, mille tähendusväli lai, kontekstitundlik ja hägune, aga ometi kommunikatiivselt pruugitav.
Eesti keele seletav sõnaraamat annab päris kena määratluse: „rahvapärasust, (odavat) populaarsust taotlev poliitika, võimule pürgimisel rakendatav demagoogia sugemetega poliitiline tegevus“.
Ka Vikipeedia artikkel algab igati adekvaatse täheldusega: „Mõiste täpsema defineerimise osas teadlastel üksmeelt pole“. 
Ses mõttes või mutatis mutandis ka Mülleri populismikäsitlust ennast populistlikuks pidada, konkreetsemalt siis tema pluralismivastasuse tõttu. „Niisiis on populismi tuumväide pluralismivastasuse moraliseeritud vorm. Need poliitilised tegelased, kes sellele väitele truudust ei vannu, lihtsalt ei ole populistid“. (lk 53) Minu arust oleks kohasem siiski populismi mõiste pluralism säilitada (õigupoolest on ka see ettepanek pelgalt saatuse armastamine, sest vaevalt Mülleril on väge ja võimu oma nägemus ainuvalitsevana kehtestada). Sestap oleks parim lahendus ja intellektuaalitöö mingit laadi tüpoloogia välja pakkumine populismi mõistele. Näiteks ütleb Leif Kalev eessõnas, et „populismi [võib] mõista ka positiivsemas võtmes, demokratiseeriva ja vabastava nähtusena. Ilma populismita võib demokraatiast saada kiiresti valikutevaene oligarhia, kus vaadatakse vaid, et siseringi käsi hästi käiks. Mõõdukal määral populismi võib pakkuda värskust ega lase võimukandjail liiga mugavaks minna.“ (lk 7). Ja kas polnud see just see, mis oli Reformierakonna pika võimulpüsimisega juhtunud? Ei tulnud ju Aitab Valelikust Poliitkast ja Sirbi-skandaal ning haritlaste suuteipimine sugugi tühja koha pealt.


Säilitada pluralism
Leif Kalev kirjutab: „Müller pakub meile pidepunktid demokraatia seisukohalt ohtliku populismi säljaselgitamiseks ja analüüsiks. Oht demokraatiale väljendub eeskätt pluralismivastasuses, teiste jõudude mitteaktsepteerimises ja püüdluses ainuvõimule. See on kvalitatiivselt teistsugune kui eliidi kritiseerimine või maagiliste lahenduste pakkumine, mida populistid samuti teevad.“(lk 6) Ühelt poolt kõik õige, aga samas eristusjõud vähene, sest teisi jõude ehk konkurente ei armasta suurt keegi ning ainuvõimust ei ütleks kah keegi ära. Maagiliste lahenduste pakkumist võib nimetada kvalitatiivselt erinevaks, võib, aga ometi ei raputa see menetlus sellelt populismisilti. See võimaldaks teha näiteks esimese tüpoloogilise eristuse: a) maagiliste lahenduste populism. Siin võiks olla kõik kirvemeetodi lahendused nagu „Piirid kinni ja asi ants!“, „Kui on must, näita ust!“ ja igasugused vastuolulised komplektid, mis lubavad korraga rohkem toetusi ja kõrgemaid pensione ning maksulangetusi. Sellega oleks lähisuguluses näiteks, ütleme, b) unistuspopulism. Populism, mis müüb täitmatuid unistusi, olgu siis kiirel viie kõige rikkama hulka või demograafiline plahvatus hommepäev. Sellist arusaama nimetab Tõnis Saarts populismi mõiste üheks enamlevinud kasutamiseks „vales võtmes“: „Pupulism kui rahva seas populaarsete, kuid lühinägelike ja vastutustundetute lahenduste või poliitikate pakkumine. Kuigi see võib olla populismi väljenduseks, pole see kaugeltki selle mõiste tuum.“ii Ma pole kindel, kas siin saab nii üheselt eristada tuuma ja väljendust ja kas sellist essentsiaalset tuuma üldse olemaski on. Teise tüüpilise populismimõiste eksikasutusena toob Saarts välja populism võrdsustamise paremäärmuslusega.
Mõeldes SAPTKile turgatab pähe kujund moraalipopulism, aga populismi ja moraali suhe on komplitseeritum ja vajab pisutki süvenenumat pilku.


Populism ja moralismi läbipõimitus
Seda, et moraalil ja populismil on sügavam seos, rõhutab ka Müller. „Populistid väidavad, et nemad ja ainult nemad esindavad rahvast. Mõelgem näiteks Türgi presidendilt Recep Tayyip Erdoganile, kes oma arvukaid kodumaiseid kriitikuid trotsides kuulutas: „Meie oleme rahvas. Kes teie olete?“ Muidugi ta teadis, et ka tema vastased on türklased. Ainuasindamisele pretendeerimine ei ole empiiriline: see on selgelt moraalne hoiak. Ametisse kandideerides kujutavad populistid oma poliitilisivõistlejaid ebamoraalse, korrumpeerunud eliidi osana; valitsedes keelduvad nad tunnistamast mingitki opositsiooni legitiimsena. Populistlik loogika annab mõista, et keegi, kes populistlikke parteisid ei toeta, ei pruugi õieti päriselt rahva hulka kuuluda – rahva, keda kujutatakse alati õigel teel oleva ja moraaalselt puhtana.[Mülleri rõhutus – M.K.]“(lk 29)
„Populism, pakun ma, on üks eripärane moralistlik kujutelm poliitkast, niisugune poliitikamaailma tajumise viis, mis seab moraalselt puhta ja täiesti ühtse – ent, nagu ma viimaks väidan, fiktsionaalse – rahva vastamisi eliitidega, keda peetakse korrumpeerunuks või mingil muul viisil alamaks.[Mülleri rõhutus – M.K.]“ (lk 52)
Ei jõua piisavalt ära rõhutada, et eliitide ülesandeks on mitte anda korruptsioonisüüdistusele alust. Kui Saarts määratleb populismi, kui „maailmavaade[t], mille järgi on ühiskonnas kaks vastandlikku gruppi: korrumpeerunud eliit ja rahvas“iii, siis ajalugu ja kaasaeg kubiseb näidetest, kus see ju nii ongi. Seda ei tohi unustada. Aga populismi ja moraali seos on tõesti oluline. Eriti seetõttu, et kui püüda kujutada populismi ühe peamise psühholoogilise jõustaja vastandsuundumust, siis võiks olla selleks just nimelt moralism. Moralism, kui hoiak, mis esitab rahvale moraalse nõudmise olla parem, töökam, kasinam, vooruslikum jne. Näiteks moralistlik reaktsioon alkoholiaktsiisi tõusule olnuks „Jooge vähem!“ või meietavalt „Joome vähem!“, seevastu populistlik hoiak apelleerib ikka sellele, et mingi kuri jõud (korrumpeerunud eliit) on rahvale jälle kuidagi liiga teinud. Karskusliikumine on moralistlik, „Maksud sõidavad Lätti!“ populistlik. Praegu on kõige positiivsemas mõttes moralistlik liikumine igasugune veeganlus, loomaõiguslus jms, sest moralismi sisuks on ikka üleskutse enese vabatahtlikule piiramisele moraalsetel kaalutlustel.
Näiteks SAPTKi keskendumist homoküsimusele nimetaksin just seepärast moraalipopulismiks, et vaid väga väiksele osale inimestest on homoseksuaalsusest hoidumine moraalne enesepiiramine, valdavale enamikule on see mitte mingit pingutust nõudvaks vaikesätteks, ning vaikesätte kujutamine moraalse saavutusena on populismiga vähemalt psühholoogilises lähisuguluses, eriti kui see vaikesäte on lausa ajalooline saatus (rass, sugu, ajalookannatused jne). Kui SAPTK nõuaks sama kindlameelselt abielulahutuse keeldu ja jutlustaks sama raevukalt abielueelse seksi amoraalsust, siis ei oleks nende mõju ligilähedaseltki sellineiv. SAPTKi homotrummi tagumine on tõelise, heas mõttes moraalse nõudlikkuse (näiteks säästlike ja keskkonnasõbralike eluviiside nõudmise) psühholoogiline vastand – see paitab ja kiidab inimesi selle eest, mis nad juba on (ja otsib teeb mugavalt kontrasti välja joonistamiseks ühest vähemusest patuoina), nad apelleerivad hoiakule „Teile on liiga tehtud! Te väärite paremat elu!“, mitte aga „Võtke end ometi kokku! Te pole praegust heaolu ära teeninud!“, moralism ütleb, et sina oled patune ja süüdi, populism ütleb, et tema on patune ja süüdi. Ja taas: ei maksa unustada, et mõnikord see ka nii on.


Moraliseerimise puhul on aga sedasi, et kui see ei adresseeri seda ainsat moraalsete valikute agenti – üksikisikut, siis muutub moralism väga hõlpsalt ühe järjekordse mütoloogia konstrueerimise vahendiks, selliseks, kus religioonipsühholoogilise substantsi saab mingi abstraktne tont, olgu selleks kapitalism või globalism, neoliberalism või fašism (sellega ma ei ütle muud, kui et nende nähtusetega võitlemiseks pole moralism sobiv vahend). Samas inimene, zoon politikon kasutabki orienteerumiseks mütoloogilist kaarti. Nii, et ka siin jääb kõik samaks hoolimata intelektuaalsest moraliseerimisest.


P.S. Ühe märkusena võib veel lisada, et olgugi Mülleri rõhuasetused väga aktaalsed abstraheerib ta populismimõiste küllalt sõltumatuks ajaloolisest konkreetsusest laiemas ja sügavamas mõttes, tähendab, ta jätab kõrvale ökoloogilise olukorra ajaloolisest unikaalsusest.










iSee on netis vabalt kättesaadav: https://www.vikerkaar.ee/archives/20250 
iiTõnis Saarts „Liberaalse demokraatia sõnastik“, Vikerkaar 2019, nr 10-11, lk 64
iiisamas
ivKasutaks võimalust juhtimaks tähelepanu asisele ja pragmaatilisele perekonnakaitsele, ühele artiklile, mis teeb konstruktiivsuses pika puuga ära kogu SAPTKi aastate pikkusele deklaratiivsetele ponnistustele: Erkki Laaneoks „Lapsele ühest vanemast ei piisa“ Postimees 30. X 2019


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:55 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Mudlum "Poola poisid" 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 02.12.2019







Mudlumi poisid


Mudlum Poola poisid Strata 2019. Toimetanud Kajar Pruul. 400 lk


Mihkel Kunnus


Füüsilise objektina on see raamat enam-vähem täiuslik – kujundusest paberi ja fondini. Ega muidu ka palju kehvem pole. Žanrimääratluselt jään aga pisut hätta. Päris raskekaaluline ilukirjandus see pole, aga kaudeltki mitte ka kergekaaluline meelelahutus. Küllap tekitas eelhäälestust, et mitte öelda eelarvamust sama inimese arvustused, mis on laadilt sageli sellised muhedad ja pretentsioonitud muljetused. Õnneks eksisin. Tegu on väga hea ja küpse ilukirjandusega selle sõna parimas mõttes. Nõtke, varjundirikka keele ja haarava stiiliga. 
„Müürilehe“ oktoobri kultuurisoovitustest võib lugeda: „Raamat räägib Poola poistest. Või äkki salaja ridade vahel hoopis ühest eesti (sub)kultuurifenomenist. Või siis ikkagi Poola poistest. aga igal juhul kohtame kauni kaane taga äärmiselt elavalt mudlumlikku detailirohket poeetikat.“
Minu jaoks – ütlen siin „minu jaoks“ väljenduspositsiooni pisendavalt – oligi väikeseks häirituseks see ridadevahelisus, mis aegapidi üha suuremaks kärises. Algus oli lausa võrratu, sest käsitles aega ja sündmusi, mille dokumentaaluse ja päriselulisuse määr jäi mulle nähtamatuks. Raamatu algus oli minu jaoks ilukirjandusena täiesti autonoomne kunstiteos, hiljem hakkasid ZA/UM ja prototüübid üha rohkem läbi vilkuma. Kordan taas pisendavalt, et „minu jaoks“. Kui Poola poistele sokutatud võimalus üle võtta kohalik kultuurileht oli juba nii suur auk, et inspiratsiooniallika tahtlikuks mittemärkamiseks pidanuks ma ka teise silma kinni pigistama. Ja et lõpuks poisid lähevad hoopis multifilmi tegema.
Antagu mulle andeks, aga tsiteerin taas Milan Kunderat:
„Tšehhi poeedid jumaldasid Prousti loomingut, kuid nad ei tundnud tema elulugu. Ivan Blatny ei teadnud sellest midagi. Ja ka minagi kuulsin alles tükk aega hiljem, et Albertine’i tegelaskuju olevat inspireerinud hoopis noormees, kellesse Proust oli armunud.
Aga mis te räägite! Pole oluline, kes teda inspireeris, kas mees või naine. Albertine on Albertine, ja jäägu see nii! Romaan on alkeemia, mis teeb mehe naiseks, naise meheks, kõntsa kullaks, anekdoodi draamaks! Tegu on jumaliku alkeemiaga, mis annab igale kirjanikule jõu ja tema kunstile salapära ja hiilguse!
Polnud midagi parata; ma andsin endast parima, et pidada Albertine’i üdini unustamatuks naiseks; aga hetkest, mil mulle teatati, et tema prototüüp oli mees, istutas see informatsioon end mu pähe nagu mingi viirus, mis mürgitab arvutiprogramme. Minu ja Albertine’i vahele oli end libistanud mees, ta purustas Albertine’i kuvandi, õõnestades tema naiselikkust, ühel hetkel nägin teda ilusate rindadega, järgmisel aga lameda rinnaga ja ühtäkki ilmusid tema õrna nahaga näole vuntsid.
Nad tapsid mu Albertine’i. Ja ma meenutaksin siin Flaubert’i sõnu: „Kunstnik peab panema järeltulevad põlved uskuma, et teda ennast polnud üldse olemas.“ Püüdke aru saada selle lause tähendusest: see, keda kirjanik üritab esmajoones kaitsta, pole mitte tema ise. Need on Albertine ja Madame Arnoux.“1
Aga sellest pole siiski suuremat, kui see, et nooremad põlvkonnad, lugejad tulevikust (olgu neid ohtralt!), väheminformeeritud ja lihtsalt kehvema mäluga inimesed saavad sest romaanist rohkem. See võib tunduda paradoksaalne, aga kunstiteos – eriti just proosateos – annab tihti autonoomsena rohkem, mõjub esteetiliselt võimsamalt, kui on varjul need ühendused, mis selle reaalsusesse maandavad (muidugi võib olla ka vastupidi – eriti just luules – et just dokumentaalsus annab tõelise maigu ja kaalu). See varjatus võimaldab tegelastel ja sündmustel mõjuda iseseisvate kunstiliste kujunditena ning ei lase tekstil taanduda pelgalt veidi moonutatud valikuliseks dokumentalistaks. Eks sellele viita ka Milan Kundera. On ju hea romaanikunstniku üheks võimeks oskus filtreerida reaalusest suurema üldistusastmega seiku. Mudlumil on see anne kahtlemata olemas. Ometi pole tegu pelga filtreerimisega. Nähtu taasesitamisel on osatud väga meisterlikult luua nauditav ja veenev kunstiline nihe, projektsioon kujutletavasse Poola lähiminevikku. Ja tegu on just nimelt mingi lummava, romatilise poolaliku maailmaga, läbi kunagiste kultuurimõjututuste sisse imbunud poolalikkusega, millel tegeliku Poolaga vast liialt pistmist pole (selline kurtuaasse armastuse laadi suhe, kus kokkupuude reaalsusega rohkem segab ja lõhub, kui innustab ja ehitab).
„Poola poisid“ käteb endas kõige muu kõrval empaatilist pilku normaalsesse ühiskonda (mis modelleeriks seda veel paremini kui selline institutsioon nagu kool!) halvasti sobivate inimeste eluhaprusele ja eluvintskusele, on ajutised eluasemed ja juhtunud lapsed, hiiglaslik lasu sigaretikonisid ja pesemata nõusid, lapitud riided ja rahamure. Ometi elu. Ometi ilu.

„Poola poiste“ idusid on märgata ka Mudlumi varasemas loomingus. Näiteks kogumikus „Tõsine inimene“ (ZA/UM 2014) on paar novelli, kus figureerivad samad tegelased, mis siingi. See kinnitab oletust, et teos on autori mingites teadvuskihistustes kaua küpsenud ja laagerdunud. Võimalik, et just seepärast teos nii hea ongi. 




1Milan Kundera „Eesriie. Essee seitsmes osas“ Tänapäev 2008, lk 91


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:52 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. jaanuar 2020Nädalakommentaar. Must luik 


Raadio Kuku nädalakommentaar 31.01.2020






Sõnapaari „must luik“ tegi laialtlevinuks Liibanoni päritoluga mitmekülgne mõtleja Nassim Taleb oma samanimelise bestselleriga. Enne mustade luikede leidmist Austraalias kehtis pikale kogemusele toetuv veendumus, et kõik luiged on valged ja seepärast võttis Taleb „musta luige“ kujundiks, mis tähistab midagi, mida ei osatud ette näha, aga tagantjärele tundub üsna loomulik või hästi seletatav. Aga probleem pole tagantjärele tarkuses, selles väikses epistemoloogilises alanduses. Taleb peab silmas eelkõige juhtumeid, mis on ennustamatud, aga väga suure mõjuga. Ja et reaalses elus tuleb selliseid ette alati, siis ei jaksa Taleb ära kiruda majandusteadlasi ja muid sääraseid ratsionaliste, kes tuginevad tuleviku ennustamisel lihtsalt mineviku ekstrapoleerimisele. „Ei ole midagi hullemat kui prognoosid, mis loovad inimestele turvaillusioone,“ rõhutab Taleb.
Määramatus on tegelikkuse olemuslik osa, ilmaennustus ei saa iial täppisteaduseks.


Kas tehnoloogiline progress päästaks? Ei. See teeb palju asju mugavamaks ja paremaks, aga riskid ühiskonnast ei kao, vaid muutuvad teistsugusteks. Sellest kirjutas mõne aasta eest surnud Saksa sotsioloog Ulrich Becki palju tunnustust saanud teoses „Riskiühiskond“. Beck kirjutab seal, et tehnoloogilise progressiga oleme küll väga palju vanu riske maandanud, aga loonud ka väga palju uusi ja täiesti teistsuguseid riske.
Muide, tema raamatul on kaks eessõna, sest vahetult pärast käsikirja valmimist vapustas maailma Tšernobõli katastroof, mis oli kui Becki sõnade elavaks kinnituseks. Ja selle sündmuse valguses lisas ta veel ühe eessõna, sest Tšernobõli katastroof on ideaalseks näiteks uut tüüpi ohust, tehnoloogia enese sünnitatud ohust.


Talebi bestseller „Must luik“ nägi ilmavalgust aastal 2007. Taleb kirjutab siin mittelineaarse maailma mõjudest inimestele, normaaljaotuse sobimatusega ekstreemsetesse olukordadesse ja nii edasi. Niisiis “must luik” on fenomen, mille saabumise tõenäosus on väga väike, aga mille mõju on tohutu. Aastake hiljem tuli suur majanduskriis ja Taleb osutus siin üheks vähestest ettepoole tarkadest, mida kinnitas ka see, et teenis selle majandusüldsusele täiesti ootamatu krahhi pealt hiiglaslikke summasid.


Väiksemas skaalas võiks „mustaks luigeks“ nimetada ka Soleimani tapmise. Kogu maailma julgeoleku analüütikud vahtisid nõutute nägudega ringi ja maigutasid suud. Keegi osanud seda ette näha, aga sündmuse mõju oli suur.
Või mõelge, mis saaks kõigist neist tohututest analüüsivirnadest, mis on tehtud Venemaa tulevikustsenaariume kirjeldades, kui Putin saaks hommepäev insuldi. See oleks „must luik“ par ecxellence – väikse tõenäosusega, sugugi mitte võimatu, aga samas tohutute tagajärgedega.


See, et hiljuti lahvatanud koroonaviirus sobib hästi „musta luige“ näiteks, on nii ilmne ja ebaoriginaalne tähelepanek, et guugeldades võib leida terve rea seda metafoori kasutavaid artikleid. Ja igat sorti majandusteadlaste prognoosid osutuvad taas täiesti kasututeks. Hiinas tekkis ootamatu haiguspuhang uue viirusega ja börs langeb, nafta hind kukub ning isegi meie päevalehtedes võib leida pealkirju nagu „Hiina koroonaviirus jätab eestlaste tehased seisma“.
See läheb kenasti kokku Ulrich Becki mudeliga. Globaliseerumise üks pahupool on ka see, et maailmast kaovad turvalised nurgakesed. Löök, mis mõjutab kohalikku majandust, võib tulla teiselt poolt maakera. Majandus on globaalne, atmosfäär on globaalne, infovõrk on globaalne. Ühelt poolt see võimaldab riskide hajutamist positiivses mõttes – kui Ameerika kohviga midagi juhtub, siis saab juua Aafrika kohvi – aga teiselt poolt tähendab see riskide hajutamist negatiivses mõttes. Löök võib tulla igalt poolt. Kui Prantsusmaa ei aevasta, siis aevastab näiteks Hiina ja ikka saab kogu maailm nohu.


Nassim Talebi kokkuvõtlik peateos „Antihabras“ ilmus hiljuti ka eesti keeles ja on väga soovitatav lugemisvara, kuigi ta praalib ja edvistab seal päris mõõdutundetult. No las olla, ta võib seda edale lubada. Ulrich Becki „Riskiühiskond“ on ka maakeeles kättesaadav, ilmus juba 15 aasta eest Tartu Ülikooli kirjastuses.


Lugemissoovituste lainel ka jätkaks. Nimelt Hiina koroonaviirusel on samasugune raamat olemas nagu Tšernobõli katastroofil oli Becki oma ja 2008. aasta majanduskriisil Talebi oma. Selleks on David Quammeni raamat „Hüpe.Zoonoosid ja järgmine üleilmne pandeemia“. Selle eestikeelne tõlge ilmus 2014.
Tegu on tõesti väga hea populaarteadusliku raamatuga, mis on võitnud rea tähtsaid auhindu. Seal kirjeldatakse inimese ja patogeenide suhete ajalugu, kuidas patogeenid liikide vahel hüppavad ja kuidas muteeruvad (mude, HIV on inimesele üle hüpanud vähemalt 12 korda!) samuti haiguste vastaste võitluste ajalugu ning millised tagasilöögid seal olnud ja millised ootamas. XX sajandi superrelvad ses sõjas – antibiootikumid – hakkavad ammenduma. Raamatus on ka eraldi peatükk Uus Suur Katastroof, kus arutletakse, millal, mil moel ja kus uus pandeemia võiks valla pääseda. Risk on kasvav, sest kasvab surve ökosüsteemidele ning inimene trügib kontaktseks üha rohkemate liikide ja eluvormidega. Kõige tõenäolisem on Hiina, ütles Quammen 8 aasta eest, sest seal on rahvastkutihedus kõrge, ökoloogilised probleemid suured ja kombeks süüa kõike, mis liigutab. 
Heaks kandidaadiks ülemaailmsele pandeemiale oleks RNA-viirused, sest need muteeruvad kõige kiiremini. Noh, nagu praegune koroonaviirus. Ja lennundus oleks nagu kurja geeniusviiruse enese leiutis parimaks levikuks.


Niisiis võib öelda, et mingis ebameeldivas mõttes on tulevik ennustatav küll. Häda selliste ennustajatega on see, et ettepanekud, mis nad teevad on, risti vastasuunas neile suundumustele, mis praegu ikka veel on hirmsasti moes st globaliseerumine, efektiivsuse ja suuruse taga ajamine. Kõik suur on habras, rõhutab Taleb, ja kui kukub, siis kukkumise mõju on tohutu. Miljarditehas Emajõe äärde õnnestus ära hoida, ehk õnnestub vältida ka superraudteed tumedasse tulevikku ja ehk jätkub ka oidu, mitte survestada kohalikke ökosüsteeme.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:09 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


10. jaanuar 2020Nädalakommentaar. Võrdsus. 


Kuku raadio nädala kommentaar 10.10.2019



Tere! Mina olen kultuurikriitik Mihkel Kunnus ja see on minu nädalakommentaar teemal „võrdsus“.


Võrdsus on intuitiivselt nii lihtne ja ilmne asi, et suuremat seletamist ei vaja. Isegi väiksemat seletamist ei vaja. Lõpmatult segaseks lähvad lood võrdsusega ainult siis, kui juttu tuleb inimeste võrdsusest. Üks meie kultuuri baasväärtusi, usk, et kõik inimesed on võrdsed, toodab lakkamatult argiteoloogilisi arusaamatusi ja konfliktikesi.


Esiteks see kõige triviaalsem segadus, kus võrdsus samastatakse mingi reaalse omaduse võrdväärsusega, olgu selleks midagi nii lihtsat nagu mass või pikkus, või midagi nii kahtlast nagu loovus või IQ, selge on igatahes see, et mingist võrdsusest pole siin juttugi. Kõik, mis on mõõdetav, see on ka erinev, ebavõrdne. Võib vist öelda, et keemia vaatlusalasse jääv on see viimane mateeria organiseerumisaste, kus võrdsus ja identsus kokku langevad, teisisõnu, molekul on kõige keerukam süsteem, kus individuaalsus puudub. Kui harvad isotoopidest tulenevad erinevused kõrvale jätta, siis ühe ja sama keemilise aine molekulid on täiesti identsed, igas mõttes võrdsed. Kohe, kui astume bioloogiasse, siis selline asi kaob. Kahte täpselt ühesugust rakku pole olemas.


Inimeste võrdsuse idee on aga sellise eksisuuna eest hästi kaitstud, sest võrdsuse subjekt on määratletud eituste kaudud, apofaatiliselt, via negativa. Inimesed olla võrdsed sõltumata nende reaalsetest omadustest, sõltumata soost, rassist, seksuaalsest orientatsioonist ja nii edasi.


Möödunud pühade puhul võib siin tuua tsitaadi Thomas Manni „Võlumäe“ jõulupeo kirjeldusest: 
„[Humanist Settembrini] kõneles siis pisut puusepapojast ning inimsoo-õpetajast, kelle sünnipäeva pühitsemist täna teeseldi. Kas too mees tõesti elas, olevat ebakindel. Sündinud aga olevat toona üksikhinge väärtuse aade ühes ühetaolisuse aatega, – ühe sõnaga individualistlik demokraatia, mille võidukäik katkematult edasi kestvat kuni tänapäevani.” 
Väga hästi öeldud. Üksikhinge väärtuse aade ühes ühetaolisuse aatega. Jah, see pole loodusteaduslik avastus või tõsiasi, vaid just nimelt aade. Samas käib katkematu jutt, et meie ühiskonnaelu korraldus peab olema teaduspõhine. Aga mis on inimene – see võrdsuse subjekt – teaduslikus mõttes? Juba Oswald Spengler kõmistas küünilise mõnuga, et inimkond on zooloogiline mõiste või tühipaljas sõnakõlks.

Püüame siis inimest määrtaleda teaduslikumalt. Ilmar Vene kirjutab essees „Pahustumine“: 
„Vaatame siis, mis kujuneb tulemuseks, kui ammuste arusaamade asemel rakendada ajakohasemaid. Kõigepealt ilmuks ülesanne asendada [inimolemus] teadusliku definitsiooniga, ja seepärast küsime: kuidas määratleda inimest? Sajandeid on seda tehtud, ilma et oleks jõutud rahuldava tulemuseni; ja juba ette võime olla kindlad iga järjekordse katse ebaõnnestumises. Sest kui paindlikuks ja hõlmavaks me definitsiooni ka ei muudaks – alati võib ilmuda oponent, kes mõnele erilisele puuetega inimolendile viidates küsib: kas siis tema inimene ei olegi? Ja säärast küsimust kardetakse kõige rohkem; me ju teame, et niipea, kui vihje inimestevahelisele erinevusele on langenud, jääb fašismini veel ainult kiviga visata. Siin kohtume uusaja põhivastuoluga kogu ulatuses: inimsuse religioon seab end otsustavalt vastu (loodus)teaduslikule üldsuundumusele.“
See on võrratu sõnastus. Uusaja põhivastuolu seiseb selles, et inimsuse religioon seab end vastuollu loodusteadusliku üldsuundumusega.


Lahknevus on veelgi sügavam kui lihtsalt indiviidide vahelised reaalsed erinevused. Võrdsusaade toetub inimväärikusele. Nii on meil ühiskondlik kokkulepe, et ka kõige halvemate inimestega meie seast – näiteks selle kurikuulsa Norra massimõrvariga – ei või käituda nõnda, et see alandaks ta inimväärikust. Vangi, jah, ka üksikkongi, jah, aga inimväärikust ei või alandada – tema põhiõigused on võõrandamatud. Poola filosoof Leszek Kolakowski kirjutab: „See väärikus on sõltumatu kõigest, mis inimesi eristab, niisiis sõltumatu soolisest kuuluvusest, rassist, rahvusest, haridusest, ametist ja iseloomust,“ aga ta lisab samas:
„Kui me usuksime, et oleme mehhanismid, mille teod ja mõtted on vääramatult ette määratud väliste jõudude poolt, füüsilise universumi poolt, siis oleks ka inimväärikuse mõiste vaid sõnakõlks ning sellest johtuvalt kaotaks võrdsuse mõiste oma mõtte.“


Sellele vaalupunktile osutab ka üks praeguse aja kõige popimaid ja loetumaid autoreid, Iisraeli ajaloolane Yuval Noah Harari oma bestselleris „Homo sapiens“. Ta ütleb, et „liberaalse humanismi tõekspidamiste ja loodusteaduste viimaste avastuste vahel on üha enam süvenemas lõhe, mida ei ole võimalik enam kaua eirata“. „Näib, et inimese käitumise määravad pigem hormoonid, geenid ja sünapsid kui vaba tahe – ehk need samad jõud, mis määravad ära ka šimpansite, huntide ja sipelgate käitumise. Meie õigus- ja poliitilised süsteemid üritavad selliseid ebamugavaid tõdesid üldiselt kalevi alla peita. Siiski oleks aeg otse küsida, kui kaua suudame hoida püsti seina, mis eraldab bioloogiat õigusest ja politoloogiast“. 


Ma arvan samuti, et see sein mureneb hooga. Aga erinevalt Hararist kuulun ma sellesse parteisse, kes ei märka ehmatusega, et inimene on sama mehhaaniline nagu šimpans või hunt, vaid pigem, et šimpans ja hunt on sama tundlik ja emotsionaalne, sama vaba ja kannatav nagu inimene. 


Ja võrdsusprobleemi maised tahud metafüüsikast liialt niikuinii ei hooli. Ebavõrdsus, mis inimesi aina tülli ajab, kipub olema eelkõige ikka varanduslik. Ja sealgi on võrdsuse mõiste lihtsalt keeleliselt lühenenud vorm võrdsetest võimalustest ja võrdsest kohtlemisest, tähendab õiglusest.
Paari aasta eest avaldati Yale'i ülikoolis uurimus, „milles jõuti järeldusele, et inimesed eelistavad tegelikult elada ebavõrdsetes ühiskondades. Sel esmapilgul paljudele üllataval tulemusel on tegelikult lihtne selgitus. Olukordades, kus kõik inimesed peaksid olema formaalselt võrdsed, saavad paljud vihaseks ja on kibestunud, kui avastavad, et innukalt oma tööd tegevad inimesed ei saa selle eest väärilist tasu või kui „logardid“ makstakse üle.Küsimus ei ole niisiis niivõrd materiaalses heaolus ja rikkuses, vaid inimesi pahandab ennekõike ebaõiglus. Ja seepärast eelistataksegi õiglast ebavõrdsust ebaõiglasele võrdsusele.“ 

---
Viimane lõik pärineb Margus Laidre esseest „Kaks minutit vihkamist“ PM10. X 2017.
Soovitan soojalt ta äsja ilmunud esseekogu, see on tõesti väga hea.

Leszek Kolakowski raamatus „Miniloengud maksiprobleemidest“ on ka loeng võrdsusest. See on lühiformaadis nii ammendav, et teist samaväärilist on raske kõrvale panna.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:02 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. jaanuar 2020Rääkida tõtt 


Kogumiku "Päästepaadieetika" (mm 2108) eessõna





Rääkida tõtt






Tekstid käesolevas kogumikus on kirjutatud vahemikus 2013. aasta keskpaigast 2016. aasta alguseni. Hilisem tekst ilmus veidi alla aasta enne Trumpi võitu, sündmust, mis mõjus kollektiivsele alateadvusele nagu magatud öö individuaalsele teadvusele – eilne on kvalitatiivselt erinev tänasest. Selles mõttes on need tekstid eilsed. Me kuulume samasse kultuurilisse kehasse, millesse Trumpki. Näiteks hiljutine uudis, et maailmapoliitikas üha olulisemat rolli mängiv Hiina president Xi Jinping sai eluaegse võimu, ei too kaasa praktiliselt mitte mingit ühiskondlikku reaktsiooni. Meid isegi ei huvita see, kuidas ta suhtub seksuaalvähemustesse. Rääkimata siis teiste maailmajagude vägevamatest.




Selle sama kultuurilise keha valgustatud ruumis, seal, kus leiab aset ärkvelolek ja eneserefleksioon, on – võimalik, et immuunvastusena – toimumas samuti mingi murrang ning selle käilakujuks võib ehk nimetada Toronto ülikooli psühholoogiaprofessori ja kliinilise psühholoogi, Youtube’i sensatsiooniks muutunud Jordan B. Petersoni. Tänavu (2018) jaanuaris ilmus temalt raamat „12 reeglit eluks. Vastumürk kaosele“ ja see saavutas hoobilt rahvusvahelise bestselleri staatuse [esimesel aastal müüdi seda ca 3 miljonit eksemplari, tõlked on tehtud ca pooldesajasse keelde sh eesti - M.K. 05.01.2010].




Valdav osa sellest, mida Jordan Peterson seal ütleb, ei ole meeldiv. Näiteks baasäratundmine on sama, mis budistidel: elu on kannatus. Kannatus on elu ülesehituslik komponent ja seda ei saa ükski elukorraldus kaotada. Õnnelikkus pole siht, mille poole püüelda. Mõtestatus teeb elu elamisväärseks. Mõtestatus tuleb isikliku vastutuse võtmisega oma elu ees. Ta öeldu on kibe, aga see leiab tohutult tänulikku vastuvõttu, sest ta öeldu on tõde. Selle raamatu kaheksas reegel ongi järgmine: „Räägi tõtt – või vähemalt ära valeta“.  Nagu iga reegel selles raamatus, on ka see reegel pelgalt mälutehniliseks maksiimiks kokku surutud kontsentraat pikemast arutlusest. Jordan Peterson ei tõsta sellega järjekordset loosungit võltsuudiste ja primitiivse populismi vastu. Ta käsib esmalt lõpetada valetamise iseenesele, ta räägib loo, kuidas tema hakkas harjutama tõe rääkimist. Jah, see vajab harjutamist ja treenimist, sest ainuüksi erinevad automaatsed egokaitsemehhanismidki suunavad sellest kõrvale. Ajaloost õpime enese kohta, ütleb Peterson, ja kui sa arvad, et Natsi-Saksamaal oleks sa oma elu ja oma perekonna eluga riskides juute varjanud, siis ei julge sa oma loomusele näkku vaadata, sest selliseid inimesi oli tühine murdosa ning tõenäosus, et sina oleks olnud üks neist, on kaduvväike.




Tõe rääkimise imperatiiv pole sugugi triviaalne, see on vähemasti potentsiaalselt konfliktis meie kultuuri suurte tendentsidega. Seda nii parem- kui ka vasaktiival. Vale on iga ideoloogia komponent. See, mispärast Valdur Mikita teosed on nii tavatult populaarsed, pole neis sisalduva otsiva vaimu ja tõe pärast, vaid selle magusa vale pärast, mis on ta teoste vorm ja pinnakate. Teise suuna ideoloogia vale koondub suuresti mõistesse „poliitiline korrektsus“ (muidugi on ka, ütleme, „rahvuspoliitiline korrektsus“).? Hea näite saab Mihkel Muti romaani „Eesti ümberlõikaja“ (Fabian, 2016) algusest, kus kaks Euroopa Liidu funktsionäri vestlevad Ida-Euroopa teemadel:


„Ida-Euroopa divisjonis (aga ka kuratooriumis ja isegi terves ESCU struktuuris laiemalt) eksisteeris mõiste „idaeuroopalikkus”. Mitte ametlikus käibes, vaid omavahelises pruugis, ja ka siis kasutati seda enamasti humoorikalt või pehmendavate lisanditega, jättes avatuks võimaluse, et tegelikult mõtleb ütleja midagi muud ja asjalood on „hoopis vastupidi”. Ainult vahel, südametäiega ja ennast unustades võis keegi seda nähtust maapõhja vanduda ja öelda näiteks, et Ida-Euroopa on „ora sealsamuseski“ (pain in the ass ehk PITA).


Kuratooriumis kehtisid kindlad (ehkki mitteametlikud) eeskirjad, kui kaugele tohtis kellegi arvel nalja visates minna. Näiteks Aafrika maade suhtes olid reeglid karmid, nende kohta ei tohtinud ühelgi juhul öelda, et nemad on „ora sealsamuseski“, isegi kui nad seda olid. Ei tohtinud öelda ka moslemite, kosovlaste, Palestiina araablaste, inuittide, Austraalia aborigeenide ja veel mõnede teiste kohta. Nende puhul tuli noogutada, naeratada ümaralt ja anda mõista, et kõige taga on kunagiste kolonisaatorite pärand, mis on pikk nagu plutooniumi poolestusaeg. Ka idaeurooplased kuulusid veel hiljuti peaaegu puutumatute hulka. Kuigi viimasel ajal oli selles vallas midagi muutumas, vajutas see ikkagi oma pitseri nende kahe härra jutuajamisele.


Kelner möödus nende lauast ja heitis küsiva pilgu. „Kordame,“ lausus van der Velde ning jätkas. „Idaeurooplased on löödud veidra pimedusega. Nad tahaksid olla lääne parempopulistidega ühes mestis, aga nad näevad nende juures ainult seda, mis neile meeldib. Neile imponeerib vastavate parteide tõrjuv suhtumine immigrantidesse. Nad ei saa aru, et needsamad parempopulistid on nende endi suhtes sama vaenulikud, kuigi nad seda taktikalistel kaalutlustel välja ei näita. Nad peavad idaeurooplasi teise sordi kodanikeks. Paremateks küll kui Lähis-Idast või Aafrikast tulnud migrante, aga ikkagi kuuluvad nad perifeeriasse ja kõlbavad üksnes teenijarahvaks. Mõelge, siin on mingi sarnasus Hitleriga. Näiteks baltlased tahtsid teda venelaste vastu välja mängida, aga ei mõistnud, et natside all olnuks neil veelgi vähem tulevikku loota. Venelaste all kaotasid nad kümnendiku oma rahvastikust, natsidega oleksid kaotanud vähemalt poole. Kui 1991. aastal ei oleks lagunenud Nõukogude Liit, vaid Suur-Saksamaa, siis polnuks meil Baltikumist kedagi Euroopa Liitu võtta, sest need rahvad oleks olnud hullemas seisus kui praegu udmurdid või komid Siberis. Tõde vaatab neile näkku, aga nemad ei näe. Euroopa parempopulistid on ju Kremliga ühes voodis. Aga kui Putin on baltlaste verivaenlane, siis Lääne-Euroopa nuiameestele ja -naistele nad oma südames – sest avalikult nad ei julge – aplodeerivad, kuna nood on oma valitsuste migratsioonipoliitika vastu. Idaeurooplased ei taha mõista, et mõne tuhande põgeniku murendav mõju nende ühiskonnale on suhteliselt väike võrreldes selle kasuga, mis nad saavad, kui säilitavad Euroopa juhtriikidega head suhted.”
„Vabandust, aga kas teie isiklikult peate idaeurooplasi teise järgu kodanikeks?” küsis noorem mees.
Taas oli vanema härra kord vaevumärgatavalt muiata. Niisugusele küsimusele ei saanud ju otse vastata. Ta alustas kaugemalt. „Nagu paljudel teistelgi, oli minu elu suurim pidupäev siis, kui müür varises. Olen sellest ajast saadik liigutatult, heldimuse ja hardusega jälginud Ida-Euroopa rahvaid. Kui naljakad nad on, ilma et nad seda ise teaksid. Neis on koguni midagi piibellikku. Aga nende vaev on nagu Sisyphosel. Peaks olema selge, et see rong, mille pealt neid pool sajandit tagasi maha kisti, on vahepeal väga kiiresti sõitma hakanud. Loomulikul teel nad järele ei jõua. Sellele rongile võib paar üksust juurde haakida – nii nagu luksuslikule esimese klassi karavanile võib mõned kõvad puunaridega vagunid lisada –, ja nõndaviisi koos edasi tormata. Kiirus on sama, ainult et ühest vagunist teise ei koli. Ka kõik need abifondid ja kvoodid ei tee imet. Mõelge ise, kui analoogiline protsess ei ole täiel määral õnnestunud endiste lääne- ja idasakslaste vahel, hoolimata nende ühisest ajaloost ning kultuuripärandist, tohututest majandushoobadest ja – mis peamine – vähemasti algul eksisteerinud suurest entusiasmist, siis kuidas peaks see olema võimalik ülejäänud Lääne- ja Ida-Euroopa vahel, kus sääraseid eeldusi on märksa vähem? Ida-Euroopa elu ei tõuse tervikuna kunagi samale tasemele nagu vanades maades. Aga teate, paradoksaalsel kombel liigutab mind sel puhul, et keegi ei ütle, mismoodi asjad on. Just selles väljendubki Euroopa suur solidaarsus! Ühed ei tunnista, et nad on kehvemad ega saa kunagi vanadega võrdseks – see on nende panus solidaarsuspakti. Teised aga teevad näo, et nad ei olegi paremad ning et Ida-Euroopa on kõige kiuste nendega võrdne. Selles hoiakus väljendub nende solidaarsus.“
„Kui kaval, ja kui ilus!“ õhkas Janosz.
„Jah, selles on tõesti midagi lausa religioosset,” lausus van der Velde mõtlikult..“




Jah, selles on tõesti midagi lausa religioosset. Selline kaitsvat laadi valetamine puudutab ühte kõige fundamentaalsemat arhetüüpi, nimelt lapse ja lapsevanema suhet. Lapsed on need, keda liiga jõhkra ja halastamatu tõe eest valega kaitstakse, keda tuleb sujuvalt juhatada täiskasvanu karmi maailma. Seda tuleb teha taktitundeliselt ja oskuslikult. Pedagoogide koolitaja Godi Keller toob oma raamatus „Südamega koolis“ (eesti keeles ilmunud 2011) ühe kena näite:




?„Tüdruku ettekanne rääkis endale maja ostmisest. Toona oli majaostu puhul realistlik arvestada poole miljoni Norra krooniga. Tüdruk läks panka, rääkis, et peab tegema koolitöö intressidest, ja talle pakuti igakülgset abi. /---/Viimaks oli tüdruk välja arvutanud, et kõige soodsama laenu korral, arvestades oma tõenäolist maksevõimet, läheb laen talle kahekümne aasta pärast kokku maksma ligi 1,4 miljonit Norra krooni.? Õpetajana olin tüdruku tööga vägagi rahul ja kaasõpilased plaksutasid talle. Aga siis taipasin, et tüdrukul on hoopis midagi muud südamel. Tüdruk lisas, et tal on mõned küsimused.




“Kui nüüd on nii,” ütles ta, “et minu sõbranna on linna kõige rikkama mehe tütar, ja kui tema tahab samuti endale sellist maja muretseda, siis võib ta pöörduda isa poole ja majaostuks raha küsida. Ja kuna tema isa on nii rikas, otsib ta need pool miljonit võib-olla kohe taskust välja ning sõbrannal tarvitseb vaid minna ja maja ära osta! Aga minul ei ole niisugust raha kuskilt võtta, kas siis tulebki maksta kolmekordset hinda?!”? Õpilane ütles seda kasvava umbusuga hääles ja ma nägin, et tal on tõsi taga. “Kas on tõesti nii, “ lausus ta viimaks, “et vaene peab maksma palju rohkem kui rikas?“




Langesin ka ise natuke näost ära, sest sain aru, et õpilases on hakanud pead tõstma terav ja halastamatult selge intellektuaalse mõtlemise võime, ja et see on viinud ta kohe vastuollu oma tundliku suhtumisega maailma, vastuollu usuga inimestesse ja nende õiglusesse, vastuollu headusega, mida eeldas ümbritsevatelt inimestelt. Sel silmapilgul ei suutnud ta tõesti taibata, et maailmas ongi asjad nii seatud, et vaesemad maksavad rikkamatele peale. Raske on sellesse karmi tõsiasja kuidagi suhtuda, kui võtta seda tervikust lahutatud mõistusliku tõena, samuti heidab see eraldiseisvana varju inimeste või täpsemalt täiskasvanute jutule ligimesearmastusest ja halastusest. Niisugune jutt võib mõjuda lihtsalt võltsilt.




Hetk enne tüdruku küsimusele vastamist jõudsin veel aru pidada: jah, tuleb vastata, aga kuidas ta seda võtab? Mis aitab säilitada inimese usku maailma headusesse hetkel, kui ta näeb kõike uues valguses? Ja jõudsin mõelda: loodetavasti jätkub tal küllaga pilte, mis oma headuse, soojuse ja leplikkusega kaaluvad üles haava, mille lõikab külm analüütiline mõistuslik nuga. Või nagu üks mu Oslo kolleeg toredasti märkis: „Loodan, et tüdruk on „vaimult vägev“.“


Alles seejärel vastasin: „Jah, sul on õigus.““




See lugu juhtus Godi Kelleriga päris paljude aastate eest ja see tüdruk oli siis 7. klassis. Godi Keller valis tõe rääkimise. Aga ainuüksi see, et rahvusvaheliselt tuntud pedagoogide koolitaja peab seda vajalikuks tematiseerida, näitab, et see probleem on reaalne. Tõtt rääkida ei ole alati kerge, sest tõde võib teha haiget. Mäletan oma tudengipõlevest, kuidas vana õppejõud pahuralt porises, et nüüd on lollid looduskaitse all, sest äsja oli keelatud hinnete riputamine avalikule stendile, sest võib läbikukkujaid häirida.


„Vendade Karamazovite“ legend Suurinkvisiitorist problematiseerib sama asja: täiskasvanud inimeste jagunemist ühiskonnas lapsevanemate ja laste rolli. Vähesed „funktsionaalselt täiskasvanud“ võtavad kontrolli ja lasevad lihtinimestel elada „nagu lapsukesed“ lohutavas vales, sest tõde oleks neile talumatu. Kui küsisin ühel Arvamusfestivalil Eiki Nestorilt, mis ta arvab eutanaasia seadustamisest, vastas ta, et ühiskond pole selle teema avamiseks veel küps. Pole veel piisavalt täiskasvanulik, tõlgin mõttes. Probleem on aga selles, et aeg muudkui voolab ja vähemalt osadest lastest on vaja kasvatada täiskasvanud, kes eest hauda kadujate rolli enda kanda võtavad.




?Ilmar Vene kirjutab raamatus „Pahustumine. Uusaja olemus“ (Ilmamaa, 2002) fundamentaalsest probleemist, mis on seotud mõiste „inimene“ määratlemisega:??




„Vaatame siis, mis kujuneb tulemuseks, kui ammuste arusaamade asemel rakendada ajakohasemaid. Kõigepealt ilmuks ülesanne asendada essents teadusliku definitsiooniga, ja seepärast küsime: kuidas määratleda inimest? Sajandeid on seda tehtud, ilma et oleks jõutud rahulava tulemuseni; ja juba ette võime olla kindlad iga järjekordse katse ebaõnnestumises. Sest kui paindlikuks ja hõlmavaks me definitsiooni ka ei muudaks – alati võib ilmuda oponent, kes mõnele erilisele puuetega inimolendile viidates küsib: kas siis tema inimene ei olegi? Ja säärast küsimust kardetakse kõige rohkem; me ju teame, et niipea, kui vihje inimestevahelisele erinevusele on langenud, jääb fašismini veel ainult kiviga visata. Siin kohtume uusaja põhivastuoluga kogu ulatuses: inimsuse religioon seab end otsustavalt vastu (loodus)teaduslikule üldsuundumusele.




Tegemist on tõelise suurilminguga, mis näitab end meie elus igasuguses vormis ja erinevail tasandeil. Lihtsamaid ja sagedasemaid näiteid pakub ootuspäraselt argipäev; tuletagem kas või meelde, missuguse hoolikusega jagatakse tervishoiualaseid tarkusi. Alles viimasel ajal on ilmunud uus tegelane, loomulikult kõhklemisi tehtava vahelepoetuse kujul, „pärilikkuse faktor“; ja kui ta on korraks vilksatanud, tuleb häälekas heastamine: palju, väga palju siiski on ka meie endi teha!... Kes ei taipaks, et põhjus on kõige elulähedasemat laadi? Teadmisi vajame selles maailmas rohkem kui midagi muud, kuna scienta vis est; selles mõttes peaks siis teaduslikkuse vaimuga olema kooskõlas ka inimestevahelise erinevuse selgitamine; kuid samas me ennekõike hindame kasulikke, elujaatavat hoiakut süvendavaid teadmisi, iseäranis sääraseid, mille toel saab uskuda, et kõik sõltub meist endist. Peaks aga mõni tegema kindlaks, et paljuski oleme sõltuvad looduslikust paratamatusest, siis sellist teadmist meile vaja ei ole. Oleme ju inimesed, igaüks osake praegusest ülimsusest, ja mis kõige tähtsam: võrdväärne ja ülejäänute suhtes võrdsete võimalustega osake. Näpuga näitama hakata, et see või too isik on ilmselges halvemuses, saab ainult (nagu üteldi Prantsuse Revolutsiooni ajal) inimsuse vaenlane.?“




Jah, tõerääkijat selles kohas ei armastata sugugi tingimusteta. Ning kohti, kus tõerääkijaid ei armastata, on aga juurde tulnud. Kui biparentaalsus jätab hägussoolised ilmselgesse halvemusse, siis häda biparentaalsusele! Kui planeet jääb 7,8+ miljardile Inimesele kitsaks, siis häda planeedile! Garret Hardinil ei saa olla õigus, sest tal ei tohi olla õigus! Ei tohi olla õigus ka Malthusel, sest see pole kena! Ilmar Vene jätkab:




„Praegu näiteks taotleb üks USA teadur luba kloonida inimest, aga seda ei anta talle mitte; geneetikuil sõjaeelses NSV Liidus kõik load olid, kuid oma elust jäid siiski ilma. Selline kõrvutus ei peaks šokeerima; tegemist on nähtusega, mis on olemuslikult sarnased, kuid avalduvad silmahakkavalt erinevail tasandeil. See tähendab: Nõukogude Liidus kaitsti inimsuse religiooni nii algeliste vahenditega, et need tsiviliseeritud maailmas ei tule kõne allagi. Kui äsjaöeldu mõistmine põhjustab raskusi, siis suuresti ka mõtlejate tõttu, kes ebameeldivaid isikuid varmalt fašistideks kuulutavad: seegi pole muud kui inimsuse religiooni primitiivne kaitsmine. Muidugi peab fašismi tõrjuma, kuid õieti saab seda teha alles siis, kui on mõistetud nähtuse olemust ja selle ilmumise põhjuseid; vastasel juhul pole sõnalisel segadikul otsa ega äärt. Ehk mäletatakse veel kuulutusi, nagu „kommunistlik partei eitab igasugust religiooni”? Hägu pisutki hajutamaks, katsume vähemalt tagantjärele nimetada asju nimepidi: kommunistlik partei, inimsuse religiooni algelisima vormi kaitsja, ei tunnistanud arenenumate sõsarilmingute eluõigust. Algelisus tulenes revolutsioonilisest vaimust ja revolutsioonilise mõtlemise järjekindlusest. Kas on siis tõesti raske mõista, kellena geneetika ilmub inimsuse religiooni paistel? Pärilikkuse osatähtsus pole mingi saladus; seda ei tõenda mitte ainult rahvatarkused, vaid ka igapäevane visuaalsus („nagu isa suust kukkunud”), kuid seni, tänu avaldumise ebamäärasusele, on alati jäänud suur tõlgendusvabadus. On aga ebamäärasus muudetud pärilikkuse õpetuseks, siis „Inimese” vabadus kaob, ta muutub paratamatuse orjaks, lühidalt: inimsuse religioonile antakse surmahoop. Kas poleks siis õigem, arvasid usundi kaitsjad, suunata see hoopis halva asja kavatsejate vastu? Siitpeale hakkab inimsuse religioon sünnitama ilmselget ebahumaansust; koguni päikesepaistel tuliseks küdenud tsisternis olevat [geneetik] Nikolai Vavilovit hautatud.“




M. K. Tartu 24.04.2018




PS. Selle eessõna kirjutamise ajal traumeeris Lääne maailma järjekordne massimõrv. Torontos kihutas tänaval rahvamassi 25-aastane Alek Minassian. Tema sotsiaalmeediapostitused viitavad sellele, et ta oli seotud nn incel’ite liikumisega. Incel on lühend sõnadest “mittevabatahtlik tsölibaat” (involuntary celibate). Selle liikumise keskmes troonib veendumus, et kaasaeg on seksuaalselt ebaatraktiivsete meeste jaoks ebaõiglaselt kaldu. Nende veebilehtedel väidetakse, et ühiskond on üles ehitatud nõnda, et mõnedel meestel on terve hulk seksuaalpartnereid, teistel pole aga ühtegi. See sobib kenaks illustratsiooniks siinse kogumiku esseele “Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus”. Heal kirjandusel võib olla suur heuristiline väärtus ka tänapäeval. 





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:31 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
20. detsember 2019Nädalakommentaar: sõnavabadus 


Nädalakommentaar Raadio Kukus 20.12.2019












Tere. Mina olen kultuurikriitik Mihkel Kunnus ja see on minu nädalakommentaar teemal „sõnavabadus“.

Otse lähenedes tuleb alustada tavatu positiivsusega. Sõnavabadusega on Eestis lood väga hästi. Eriti kui vaadata seda ajaloolisel võrdlusalusel. Või ka reaalajas teiste riikidega võrreldes. Meie põhiseaduse 45. paragrahv algab lausega „Igaühel on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud informatsiooni sõnas, trükis, pildis või muul viisil.“ 
Ja lõppeb lausega „Tsensuuri ei ole“.


Kas kõigil on võimalik väljendada oma ideid? On, enam-vähem maksimaalselt on. 
Selle võimalikkuse üks tingimus on see, et väljaöeldule ei järgne riiklikud repressioonid, tsensuuri ei ole. Ja nii ka praegu on.


Järgmiseks: kas väljendusplatvorme on? Taas tuleb tunnistada, et rohkem kui ei iial ajaloos.


See aga ei tähenda, et kõik on hästi sellel väljal, mida sõnavabaduse kontseptsioon kaitsma on mõeldud. Selle sama tehnoloogilise uuendusega, mis on pretsedenditult võimendanud ideede ja veendumuste väljendamist, on kaasnenud ka sama pretsedentitult võimendunud pahupool.
Miinimumi on keeratud riiklikud repressioonid, aga võimendunud on sotsiaalsed, isetekkelised repressioonid. See toores ja barbaarne sotsiaalne kontroll, mis on samavõrd objektiivne ja kaalutletud nagu lintšikohus muiste. (vt SIIA!)


Kordan: „Igaühel on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud informatsiooni sõnas, trükis, pildis või muul viisil.“ Probleem, tõsine probleem, on hoopis selles, et ühiselu regulatsioonis on kogu selle kogu selle sõnakeskse komplekti , mõistuse ja logose keskse komplekti roll üha väiksem. Tehnoloogiliselt transformeerunud avalikus ruumis domineerivad hoopis afektid ja massipsühoholoogia, instinktid, tungid, hirmud. Kui käistleda sõna mõistuse koondsümbolina, siis võib öelda, et sõna vabadust ei piirata, vaid sõnast minnakse mööda.
Avalik debatt ei toimi sugugi hästi, aga mitte seetõttu, et sõnavabadust piirataks, vaid seepärast, et sõnavabadust ei kasutata sihtotstarbeliselt. Sõnade vabadust kasutab üha vähem mõistus ja üha rohkem domineerib arhailisem psühhoregulatiivne tasand.
Kujundlikumalt väljendudes: avalik sfäär meenutab üha vähem tõele orienteeritud filosoofide argumenteeritud väitlust ja üha rohkem omade ja võõraste eristamisele keskendunud primaadikarja. Ütlen seda analüütiliselt, mitte patroneerides. Ma ei taha siin kõiki peente sõnadega lollideks sõimata ega moraliseerida.
Ärevates ja segastes oludes ongi kõige pealt omade üles leidmine kõige olulisem ja loomulikum. Ja olgu veel rõhutatud, et suhtun primaatidesse suure poolehoiu ja sugulustundega ning soovitan Aleksei Turovski ja Frans de Waali raamatuid väga.


Moraal puutub aga asjasse küll, aga siin tuleb temaatiliselt täpsustada.
Üldelvinud määratluse järgi on moraal „ühiskonna poolt aktsepteeritud käitumisnormide, tavade ja seaduste kogum“. Ühiskondliku sidususe ja sotsiaalse õdususe seisukohalt on ühise moraali miinimum ülioluline. 
Ometi sellest ei piisa. On ka sügavam sisim veendumus ja äratundmine, mis on õige. See on südametunnistuse hääl, mis võib ühiskondlike tavade ja harjumustega selgesse vastuollu sattuda. Umbes nii nagu Lev Tolstoi meenutab oma moraalset vapustust, kui nägi pealt surmanuhtlust. Toona oli see ja oli aegade algusest saati olnud tavaline praktika, isegi Rooma paavstil oli isiklik timukas. Tolstoi tajus aga iga oma ihurakuga, et surmanuhtlus on sügavalt väär ja öelgu traditsioonid ja tavad siin mida iganes. Tolstoi kehastas toona inimkonna moraalset arengut.
Siis on veel valdkonna- ja tsunftisisesed moraalid ja moraalikoodeksid, kutseeetikas. Olgu siis arsti või sõduri või ajakirjaniku.


Kordan. Minu arust on avaliku debati murekohaks mitte sõnavabaduse vähesus, vaid sõnavabaduse vale kasutamine. Mis peaks olema sõnavabaduse kasutaja keskne moraalne imperatiiv? Arvan, et see on lihtsalt väljendatav. Sa ei tohi valetada.
Sellest, kui hukutavad tagajärjed vabale ja demokraatlikule ühiskonnale on valetamisel, on kirjutanud paljud, Solženitsõnist ja Orwellist Jordan Petersonini. Valetamine on tõesti hukutav ja lühinägelik strateegia. Ometi on ka see tasand üksinda ebapiisav. Internetiajastul tahaks siia juurde kirjutada käsud „ära tooda müra!“, „ära eksita!“, „püsi teemas!“ jne. Need keelud osutaks siis käitumisstrateegiatele, mis pole otseselt seotud valetamisega, aga ometi lõhuvad väga oluliselt seda sama avaliku arutelu võimalikkust, mida sõnavabadus peaks kaitsma.
Need nähtused on alati olemas olnud, aga uus tehnoloogia on seda meeletult võimendanud.


Teine asi, mda uus kommunikatsioonitehnoloogia on teisendanud, on häbistruktuur. Häbi on väga oluline sotsiaalne regulaator ja see on just nimelt sotsiaalne. Ning sotsiaalmeedia on seda muutnud.
Seda hüpet võib võrrelda linnastumise psühholoogiaga. Külaühiskonna liikmete häbi- ja afektistruktuur on hoopis teistsugune kui anonüümse suurlinna elanike oma. Näiteks antropoloog John Bodley näitab teoses „Suurusjärgu võim“, et inimloomus muutub drastiliselt sõltuvat sellest, kui suures ühiskonnas ta elab. Ka Marxi eksituseks võib lugeda selle, et ei arvestanud suurusjärguga. Näiteks normaalses perekonnas toimib suurepäraselt printsiip „Kõigilt tema võimete järgi ja kõigile vastavalt tema vajadustele“. Lihtsalt suures grupis see ei toimi, saati kogu inimkonna raames.
Väikeses kogukonnas pole eriti probleemi ka Garret Hardini kirjeldatud ühisvara tragöödiaga. Sest seal toimib, Bodley sõnadega, „funktsionaalne häbitunne“. 
Ja see on nüüd miski, mis kohe kuidagi ei tööta anonüümses netikommentaariumis või mõnes sellises erakondlikus meediakanalis, mille eesmärk pole mitte informeerimine, vaid signaliseerimine, omade ja võõraste eristamine, sidususe loomine oma grupus ja nii edasi. Kõik see, mis käib zoosemiootika uurimisvalda.
See on sotsiaalpsühholoogiline mehhanism, mille puhul tavapärane kaitsekõne sõnavabadusele selle fuktsionaalsust ei päästa.


Sotsiaalne organiseeritus ja kompetentsushierarhiad ei kahjustu seetõttu, et uulitsakraade lärmab nagu uulitsakraade, vaid et nüüd lärmab nõnda ka funktsionaalsest häbist vabastatud ajaloodoktor ja erakonna esimees.


Veel: uus tehnoloogia on muutnud ka mälumehhanisme. Kui kunagi jäid kõrtsis räusatud labasused kõrtsi ja neid jäädvustas vaid ebakindel ja vaieldav mälu, siis elektrooniliselt vahendatult salvestuvad need tihti algkujul ja lunastav unustamine enam appi ei tule. 
Kui ministrihärra oma kõrtisraadios laial lõual praalib ja sõimab, siis ei saa ta hiljem korraks mõistusele tulles seletada, et tegelikult mõtles ta hoopis teisiti ja hoopis tunnustas nende sõnadaga. Sest salvestuse saab kohe käima panna ja häbitu vale on paljastatud.


Voltaire' olla öelnud „Ma ei ole nõus sellega, mida sa ütlesid, aga ma olen valmis surema sinu õiguse eest seda öelda“. Seda aatelist hüüatust on õige raske kohandada inimestele, kes ei austa tõde. Voltaire ei osanuks ettegi kujutada, et nõnda hüüdes kaitseks ta õigust küüniliselt valetada.
Sõnavabadusest pole midagi kasu, kui truudus omadele on tähtsam kui truudus tõele. Inimene loomastumise suund ei viita koopale või puule, vaid väikestele sõdivatele primaadikarjadele. Alguses võib neid ka erakondadeks kutsuda.


















Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:03 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
18. detsember 2019Kuidas jääda inimeseks ebainimlikul ajal? 


Ilmus „Õhtulehes“ 9.12.2019.
Vaata ka esimese osa arvustust SIIN!











Kuidas jääda inimeseks ebainimlikul ajal?


Mart Sander Litsid. Naiste sõda. III 257 lk 

Mihkel Kunnus


See võib kõlada pentsikult või isegi üleoleva sildistamisena, aga meie kultuuriruumis toimetavad mõned isikud, kellel on suur museaalne väärtus. Nad kehastavad kogu oma olemusega mingit kadunud ajastut. Mart Sander on üks neist. Aastal 1984 asutati „Modern Fox“, 1930ndate ja 1940ndate tantsu-, lava- ja filmimuusikat ning selle aja lööklaule esitav rohkearvuline ansambel, mille solistiks sai juba õige alguses (1985) Mart Sander. Mart Sander on nagu ajarändur, ta oleks nagu selle ajajärgu suurkodanluse reinkarnatsioon ning kõik, mida ta teeb, loob või puudutab – olgu see film, kujutav kunst, muusika, lavakunst või kirjandus – kannab selle ajastu vesimärki. Sellise andega õnnistatult (või neetult) on talle arusaadavalt kõige kohasem just selle ajastuga ka tegeleda. Ja nii ongi ta enamasti teinud. Nüüd on ta valmis saanud kolmanda raamatuga romaanisarjast „Litsid. Naiste sõda“, kus jätkab möödunud sajandi kolmekümnendate aastate lõpu ja neljakümnendate alguse keeruliste ajaloosündmuste kujutamist läbi „härrastemaja“ elanike ja kundede silmade.


Üheks iseloomulikuks jooneks Sanderi loomingus on miski, mis ühte fraasi surutuna võib paista lausa mõistelise vastuoluna, nimelt põlislinlik isamaalisus. Ometi ei kätke see sõnamoodustis vastuolu, vaid on pelgalt harjumatu. Eesti identiteet on tihedalt seotud maa ja talupoeglikkusega – ja see on demograafilise ajaloo seisukohalt igati representatiivne – , aga ka omamaine linnakultuur on meil sajandeid vana, lihtsalt see on ajalooliselt olnud kõvasti väiksema arvuline. Mart Sander on persoonilugudes korduvalt öelnud, et ta on põlistallinlane, et ta sugupuu on vähemalt seitse põlve Tallinnas elanud. Kummati on meie kirjanduslooline enesekujutlus petlik. Näiteks meie identiteedi kirjandusliku kujundamise ilmasammas – Anton Hansen Tammsaare – on empiirilisemal uurimisel rohkem linna- kui maakirjanik. Isegi tema peateose viiest osast kolme tegevus toimub täiesti linnas, rääkimata teistest teostest, millest enamiku tegevus leiab aset samuti linnas. Ka Jaan Kross on järele mõeldes pigem linlik, rääkimata hilisematest klassikutest, Mati Undist või Mihkel Mutist. Ometi Mart Sanderi linlikkus on täiesti erinev ja omanäoline. Parema puudusel nimetaksin seda suurkodanlikuks, millekski, mis assotsieerub rebasenahkse krae ja elegantsete õhtutualettidega, peene sigaretsuitsu ja swing-tantsuga. Ka see kõik kuulub meie rahva ajalukku. Raimond Valgre jalutab läbi „Litside“ härrastemaja nii kirjanikufantaasias kui atmosfääriloomes.


Teiseks tuleks ära märkida kvaliteet, milles Mart Sanderile eesti kirjanduses on raske võrdset leida. Ja küllap lugejale on see kvaliteet keskseim. See on nimelt põnevus. Lisaks filmilikule kujutluslaadile on Sanderi suurimaks andeks luua sündmustekäike, mis haaravad lugeja täielikult endasse ning on tihedalt täis ootamatud süžeepöördeid ja olnud sündmuste tagantjärele osutumisi hoopis millekski muuks. Ja nii korduvalt ja korduvalt. See resoneerub eriti hästi toonase jõhkra ajastuga, kus keegi ei saanud kedagi ega midagi lõplikult usaldada. Valitsused ja režiimid vahetusid kiiresti ja etteaimamatult ning tavalisel inimesel lihtsalt puudus igasugune võimalus ellujäämisgarantiiks või isegi aru saamiseks, mis toimub ja kust suunast ajalootuuled nüüd puhuvad. Aeg oli nõnda sõge ja etteennustamatu, et isegi täiesti ebaheroiline ja ideoloogianeutraalne koostöövalmidus ei garanteerinud ellujäämist. Vanglast päästetud härra Metsla, kelle puhul on võimatu otsustada, millised on ta ideed ja aated, kas ta on n-astme topeltmängur või kameeleonlik ellujääja, kelles on nii palju psühhopaatseid kihistusi, et lõpuks saab ainult heas usus loota, et ka temas on mingi inimliku kiindumuse ja lojaalsuse alge kõigi nende instrumentaalsete ellujäämismehhanismide all, pihib proua Kukele:


„Ma tean, et sulle on räägitud minust igasugu asju. Palju sellest on tõde. Olin valmis, et sa näitad mulle ust või vähemalt karistad mind teatud aja osavõtmatuse ja jahedusega. Mul ei ole öelda midagi, millega end õigustada. Me mängisime üksteisega, aga tegelikult mängis poliitika meie kõigiga. Ükskõik millise tee keegi valis – mitte ükski neist ei garanteerinud turvalisust. Langes neid, kes võitlesid kompromissitult endise eest ja kõige võõra vastu; langes neid, kes uskusid, et uus võim toob meile võrdsuse ja õigluse. Langes neid, kes panid ukse lukku ja uskusid, et kui nemad ei puutu kedagi, ei puutu keegi neisse. Nende langemine oli eriti kurb, sest nad ei saanud ealeski aru, miks nad langema pidid. Vähemalt meie teadsime, et meie ei ole kõrvaltvaatajad!“ (lk 68)


Kas siin on mingi siiruse garantii? Ei. See on aeg, kus garantiisid ei olnud, sest neid ei saanud olla.


„Proua Kukk tahtis olla toetav ning eitada või vähemalt pisendada kõiki neid nooli, mida Elmar iseenda pihta tulistas, kuid nende noolte selge siht, mehe teesklematu enesekriitika, muutsid ta relvituks – ühtviisi relvituks nii süüdistama kui ka andestama. Elmari kiretu eneseanalüüsi emotsioonitus nakkas ka temasse; nii suutis ta vaid istuda ning kuulata monoloogi, mida mehel oli olnud mitu kuud aega välja mõelda, kuid mis näis sündivat selsamal hetkel.“ (lk 68)

Kui Tammsaare looming on muu hulgas tuntud selle poolest, et seal on palju hirmpikki, lausa omaette esseedeks paisuvaid filosoofilisi mõtisklusi kõige eksistentsiaalsematel teemadel, siis „Litsides“ on selgelt esikohal sündmuste peadpööritav ja ennustamatu tormlemine, filosoofilised tõdemused on poetatud sisse harvadel hingetõmbehetkedel ja kontsentreeritud nappidesse dialoogidesse. Üheks hõredaks aga tugevaks punktiirjooneks on sõja ajal inimeseks jäämise küsimus, reetmise ja lojaalsuse küsimus; küsimus, mille vastus on sama, mis sageli Tammsaarelgi – paradoks.

„Ma tean, et sa pead minu järel luurama,“ ütles ta. Proua Kukk ajas end küünarnukile. „Miks sa seda tead?“ küsis ta. „Sest täna peavad kõik kõigi järel nuhkima,“ ütles Elmar. „Mind vabastati, et ma nuhiksin sinu järele.“ Proua Kukk vajus aeglaselt voodile tagasi. „See on selleks, et me kardaksime üksteist – rohkem kui me kardame uut võimu,“ jätkas Elmar. „Aga meie sinuga – meie oleme teineteise saladustega kokku liidetud nagu käeraudadega. Kui langeb üks, viib ta kaasa ka teise, tahtlikult või tahtmata. Hetkel pole meil teineteise jaoks olemas ühtegi ohtlikumat – ega turvalisemat inimest.“ (lk 69)


Nagu ikka on sündmusse põimitud tähtsad ajaloolised tegelased, näiteks Himmleri ihuarst Felix Kersten ja Ida-alade Riigikomissariaadi Eesti kindralkomissar Karl-Siegmund Litzmann. Kirjandusteos on vormilt mõneti sarnane kujutletuga – see on segu äärmisest kergusest ja äärmisest raskusest, pauguvad vaheldumisi šampanjakorgid ja kohtuotsuseta kuulid kohapeal; on vältimatu põnevik ajal, mil keegi ei ihalda midagi enamat kui rahu ning õli kallavad aina tulle ka noored huupi armuvad südamed, mis loovad sama stiihilisi koalitsioone nagu suurriike juhtivad vuntsikandjad. 


„Kusagil oli alati keegi, kes teadis, kes võis kaevata ja koputada; veelgi rohkem oli neid, kes olid varmad karistusi määrama ja neid ellu viima. Viia ellu surmanuhtlus – kas polnud see absurdne sõnaühend täiuslik sümbol kogu sõgedale, mõistuse kaotanud ajastule?“ (lk 242)


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:53 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
13. detsember 2019Kümme raamatusoovitust 


Ilmus formaatikohendatult ajalehes Postimees 13.12.2019. 


 




Eesti keeles ilmub jooksvalt nii palju kvaliteetset lugemisvara, et see ületab kuitahes võimeka kultuurihuvilise lugemisvõimsuse. Pealegi tegu on kuhjuva nähtusega, sest ega väärt teosed ju ei aegu. Seepärast peaks igasugust kaanonit ja tüve ehitavaid jõude toetama, sest killunemise jõud on neist tänapäeval loomuldasa üle. Seepärast kasutaks alustuseks võimalust ja annaks ühe üldisema soovituse: tellige Eesti kultuuriajakirjandust! Või näiteks „Loomingu Raamatukogu“ – see on lausa alandavalt odav ja ülendavalt tuumakas. Natuke nagu meie PISA-tulemusega. Alla keskmise rahastuse eest täielik tipp! Ja olgu „Vikerkaar“ või „Looming“ või „Värske rõhk“ ja nende tellimuse saab ka kingitusena kellegi postkasti sokutada.


Novembris ilmusid Mihkel Muti kommentaarid A.H. Tammsaarele („Töö ja armastus. Tammsaaret tuulates“). Tegu pole akadeemilise kirjandusteadusega, vaid just nimelt kommentaaridega, mis on sündinud kord süvenenud tähelepanelikkusest kord lihtsalt inspireeritusest, need on nõtke sule ja selge pilguga kirja pandud tähelepanekud ja üldistused sellest „kõige olulisemast“, mida üle mõtiskles ka A.H. T., tähendab inimeseks olemisest, väärikusest, elust ja armastusest ning tööst, mis seda mõtestab. Või siis ei mõtesta teps.


Tammsaarest ja tema suurest mõjust on juttu ka Andrei Hvostovi isiklikes mõtisklustes, mis on sündinud äratundmisest, et kui inimene jõuab ikka, mil teda hakkavad huvitama tema juured, pole enam neid, kellelt otse küsida. „Kirjad Maarale“ on sündinud ideest kirjutada selgituskiri lapselapsele, kes jõuab kolmekümnendatesse 2050.aasta paiku. Neid arutlusi inimsuhetest, poliitikast ja rahvuslikust enesekaitsest on väga huvitav lugeda ka praegu.


Kui hakata siit punktist ilukirjanduse suunas minema, siis Mudlumilt ilmus suurepärane romaan „Poola poisid“, sealsete elukohmakate boheemlaste prototüüpidena võib aimata lähiajaloolise ZA/UMi ümber toimunut, aga teos on väga hea (võib-olla isegi paremgi) kui sest seosest midagi ei hooli ega tea. Inimlik olemishaprus ja ideaalipüüdlus on sest lähiajaloolisest konkreetsusest kõvasti universaalsem.


Mart Sanderi romaanisarjas „Litsid. Naiste sõda“ ilmus äsja kolmas osa. See võiks olla maiuspala neile, kes hindavad põnevust, ootamatust ja intriige. Kaanekujundus on hästi valitud – värvilisest ja sensuaalsest naisaktimaalist mõraneb läbi mustvalge diktaatori kalk silmavaade. Lisaks väljamõeldud karakteritele tegutsevad teoses reaalsed ajaloolised isikud, kelle reaalse elukäigu kunstiline väärtus ületab vahel parimagi looja fantaasia (nt Felix Kersten, Heinrich Himmler).


Kui ilukirjanduslikkust juba päris hooga peale keerata, siis soovitaks Kaur Riismaa värsket romaani „Väike Ferdinand“. Aga see on juba päris kange kraam, selline, mis peaks enne veidi aega märsis laagerduma ja eelistatult nõnda, et märss lohiseb kolksudes mööda raamatukogutreppi üles ja alla. Siin on romantilist kujutlusulma ja möödaniku Kesk-Euroopa eksotiseerimist, mihhailšiškinlikku loitsimist ja paavomatsinlikku hermeetilisust. Sõnavara on rikas ja maailm hoomamatuseni detailne.


Möödunud aastasse jääb ka ühe tõelise modernistliku tellise ilmumine. Hermann Brochi romaanitriloogia „Kuutõbised“ (tõlkinud Mati Sirkel) eeldab puhanud pead ja treenitud mõistust, sest „see romaan eeldab, et kirjandus peab tegelema nende inimprobleemidega, mille ühelt poolt välistab teadus, sest nad pole ratsionaalsele käsitusele ligipääsetavad ning elavad näilist elu üksnes väljasurevas filosoofilises esseistikas, teiselt poolt nende probleemidega, milleni teadus pole oma aeglasemas, täpsemas edenemises veel jõudnud“ (H. Broch).


Teadus on vahepeal siiski ka vahepeal kõvasti edenenud ja seepärast soovitan ka Christopher Ryani ja Cacilda Jethá aimeraamatut „Seks koidikul. Meie seksuaalsuse ürgne allikas“ (tõlkinud Liis Tiirmann). See on nüüd selline raamat, mille suurim väärtus ei seisne selle peamises teesis. Rangemalt võttes on see isegi päris halb aimeraamat, sest küllap müügiedu ootuses on poleemikavint ülearu peale keeratud, revolutsioonilise avastusena serveeritakse hüpoteese, mis on vanemad kui Darwin, punutakse klassikalistest evolutsioonilistest psühholoogidest õlgnukk ja sinna juurde vaimutsetakse ohtralt, ometi on see raamat väga lugemisväärne, sest seal on palju fakte ja viiteid ning kindlasti aitab see raamat mõtiskleda meie bioloogilise antuse ja selle paindlikkuse üle. Õnneks seksile ei keskenduta nii palju kui pealkirjast võiks arvata. 


Teine teaduslähendane raamat, mille puhul soovitan kindlasti kokkuvõtete ja sekundaarkäsitluste asemel teose enese lugemist, on Jordan B. Petersoni „12 elu mängureeglit. Vastumürk kaosele“ (tõlkinud Ave Põlendik). Ingliskeelses netikultuuris on see nimi praegu ülituntud. Käesolevatki teost müüdi ilmumisaastal (2018) üle kolme miljoni eksemplari ja seda on tõlgitud pea pooldesajasse keelde. See pretsedenditu populaarsus on andnud ka tagasilööke, näiteks eksklusiivsema elitaarsustaotlusega vasakpoolsetes ringkondades. Tema demonstratiivne mittelugemine on teatud seltskonnale prestiižimärk ja ennetavat põlgust tema suhtes kasutatakse ka oma kujutletava üleoleku demonstreerimiseks. Ometi on Jordan Peterson tunnustatud akadeemiline teadlane ja paarikümneaastase kogemusega kliiniline psühholoog. See raamat ei ole maailmaparandusõpik, vaid praktiline enesetõhustusõpik, mis aitab saada paremaks ja küpsemaks isikuks. Ja seda realistlikult (et mitte öelda pessimistlikumalt), mitte aga mõnda järjekordset nartsissistlikku enesesisendusloitsu müües. See on laiema filosoofilise haardega süvapsühholoogiline käsitlus, mis väärib kindlasti tutvumist. Jordan Petersoni sünteesiv haare ulatuv evolutsiooni- ja neuropsühholoogiast analüütilise psühholoogia ja budismini.


Rääkides budismist tahaks aga esile tõsta möödunud detsembris ilmunud, Ivar Tröneri koostatud kogumikku meie kõike mitte-esoteerilisemast budismivahendajast Linnart Mällist. Kogumik Linnart Mäll „Tõe tee. Mõtteid ja mälestusi“ (SE&JS 2018). See kogumik on oluliseks täienduseks ühe väga mõjuka ja tähtsa lõime mõistmiseks Eesti kultuuriloos.


Ja kes ei ole ikka veel lugenud Eva Koffi „Sinist mäge“, siis soovitan veelkord üle, sest see on tõesti väga huvitav ja isikupärane romaan, mille retseptsioon on aga siiani na napi võitu. Kui paar auhinda välja arvata. Selles on maailmasõda ja üheksakümnendaid, on tundeid ja kirge sõgedas ajas ja kõige kiuste ning sügavamaid arutlusi identiteedi üle. Loe ning tunne ja mõtle kaasa!





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:36 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
22. november 2019Nädalakommentaar: depressioon 


Nädalakommentaar Kuku raadios 22. XI 2019

Tere! Mina olen kultuurikriitik Mihkel Kunnus ja see on minu nädalakommentaar teemal „depressioon“.





Depressioon on sõna, mis tunneb end kõnekeeles juba ammu liigagi koduselt. Ta leiab kasutust nii sõimamiseks kui tegudele utsitamiseks, nii moraliseerimiseks kui meditsiiniliseks diagnoosimiseks. Sageli teavitatakse selle abil ka lihtsalt oma tujutusest, et „ah, mul on deprekas praegu“ ning vahel üritatakse seda kasutada nii-nimetatud romantilisele kurbusele moekamalt viitamiseks. 
Jätan need argikeele lodevused praegu kõrvale.

Maailma Terviseorganisatsioon teatas aastal 2017, et depressioonist on saanud töövõimetuse peamine põhjustaja maailmas ning depressiooni levik näitab kasvutrendi. Depressioonist on saanud peamine suitsiidipõhjus. Niisiis rangemalt pruugituna tähendab see sõna midagi väga tõsist.
Levinud definitsiooni kohaselt on depressioon „püsivalt väljendunud meeleolu alanemine, millega kaasneb elurõõmu kadumine, energia vähenemine ning mille tulemusena langeb toimetulekuvõime ja elukvaliteet.“ Rõhutada tuleb siin püsivust. Ajutised meeleolulangused on igati loomulikud. 
Püsivus on vajalik, aga mitte piisavalt defineeriv tunnus. Sellest saab aru kiirelt, kui küsida põhjuse järele. Mis põhjustab depressiooni? Põhjuseid on väga palju ja need on nii varieeruvad, et võib isegi öelda, et depressioon – vähemalt eeltoodud definitsiooni järgi määratletuna – pole mitte haigus, vaid umbes sama üldine sümptom nagu palavik. Depressiooni väljakujunemisel on pärilikkusel selge osa, aga depressioon võib olla ka täiesti reipast ja eluaplast sugupuust võrsunud. Depressioon on tekitatav ka üsna robustsete mehhanismidega, näiteks keemiliselt, depressantidega. Tuntuim depressant on alkohol. Viimane on ses mõttes huvitav, et selle vahetu reaktsioon organismile on ülitõhusalt antidepressiivne, aga natuke ja palju pikemalt depressiivne. Ka siin on individuaalne varieeruvus väga suur.


Pidevalt väljendud meeleolu alanemine, millega kaasneb elurõõmu kadumine ja energia vähenemine, võib olla ka rikutud unerežiimi tagajärg, see võib olla autoimmuunne reaktsioon valele toidusedelile, see võib olla ka mikrobioomi tasakaalust väljas olemine, see on ka keha põletikureaktsiooniga tugevalt korreleeruv jne. Ka sotsiaalmeedia suuremat kasutamist on depressiooni levikuga seostatud. Ja nii edasi, ja nii edasi.

Aga kindlasti ei maksa kõrvale jätta võimalust, et see on igati heas korras oleva organismi kui psühhofüüsilise terviku igati adekvaatne reaktsioon. Reaktsioon millele?
Sellele, et sul on lihtsalt kohutav elu. Meeleolulangus on püsiv, sest selle välised allikad on püsivad.
Paarikümne aastase kliinilise psühholoogia praksisega Jordan Peterson loetleb rea üldisi tunnuseid, mis peaks normaalse elu juurde käima. Tähtsusjärjekord kõigub individuaalselt, aga need on järgmised:
1. Töö või lausa karjäär
2. Mingi kasulik ja mõttekas tegevus peale töö
3. Enese eest hoolitsemine, nii füüsiline kui vaimne 
4. Lähedussuhe 
5. Sõbrad
6. Lapsed
7. Haridus, mis vastab su võimetele
8. Piisav raha


Kui nendest rohmakalt kaardistatud valdkondadest juba kolmega on tõsiseid vajakajäämisi, siis ei saa rääkida niivõrd depressioonist, kuivõrd väga halvast elust. Jordan Peterson ei suhtu üleolevalt antidepressantidesse, sest neist võib olla tõesti väga suurt abi, aga need ise ei paranda su elu.
Samuti ei aita see, kui kuulutada kõik need eeltoodud kriteeriumid mingis tobedas revolutsioonilises õhinas repressiivseteks konstruktsioonideks, olgu väikekodanlikeks või patriarhaalseteks.
Ajaloos on sedagi ette tulnud. 1968. aasta Pariisi kevadrevolutsioonides peksid tudengid segamini kloorpromasiini leiutaja Jean Delay kontoriruumid. Delay oli meditsiiniringkondades laialdaselt lugupeetud ja paljude auhindadega tunnustatud teadlane, kelle tähelend sai tõelise hoo sisse just kloorpromasiiniga. See oli esimene tõesti toimiv antipsühootikum, psühhofarmakon, mis tühendas omajagu hullumajasid. Teadusloolane Thomas Hager kirjutab: „Tudengid uskusid, et hullumeelus ei olud niivõrd bioloogiline, nagu arvas Delay, kuivõrd sotsiaalne konstruktsioon, mida kasutati mugandumise pealesurumiseks. Delay sümboliseeris valitsevat klassi, võime, kes kasutas kloorpromasiini „keemilise hullusärgina“, millega kontrollida igaüht, keda peeti soovimatuks“.
Kloorpromasiini näite õpetlikkus pole aga ülearu suur. See tõesti toimis. See tõesti tühjendas kõvasti hullumajasid. Aga depressioon levik on ikka tõusuteel ja hoolimata sellest, et ka antidepressantide kasutumine on viimase paarikümne aastaga kordades tõusnud. Antidepressandid töötavad, aga nende mõjuulatus on piiratud. Ja mitte ainult selle pärast, et need ei tee korda su elu, ei anna töökohta, raha, häid inimsuhteid ja kõike muud, mis elu teeb nauditavaks ja tähendusrikkaks.

Sest depressioon on ka seisund, mis tekib siis, kui elu kaotab tähenduse kõige laiemas mõttes, kui kaob transtsendentaalne mõõde, transtsendentaalne horisont. Lugematud uuringud kinnitavad, et religioosne on nii-öelda kasulik olla. Religioossus ja psüühiline heaolu korreleeruvad. Ometi on religioossus midagi, mida ei saa arst välja kirjutada või mida ise endale lihtsa pealehakkamisega pragmaatiliselt sisse süstida. Ilmaliku inimese ilmalikkus ripub sama konksu otsas, mille küljes uskliku jumal. See konks ainult nõnda töötabki, et ise ei saa sealt midagi alla võtta või sinna midagi riputada.
Suur eksistentsialistlik filosoof Albert Camus ütles ilmalikustumisprotsessi kirjeldades, et transtsendentsuse kadudes transtsendenteerub tulevik. See on psühholoogiliselt täpne. Camus suri aastal1960. Siis oli ilmalikkuse preesterkond – loodusteadlased – veel üsna reipalt tulevikku vaatav kogudus. Tundus, et inimkond väljub loodusteaduste toel pimedast ja metsikust, haigusi ja näljahädasid täis maailmast tehnoloogiliselt valgustatud väljale ja valgus juba paistab. Nüüd on need samad teadlased üha kindlamad, et see üha liginev valgus tunneli lõpus on siiski vastutuleva rongi latern. 


„Mu isa, mu isa, miks oled mu jätnud,“ hüüatas Jeesus ristil enne surma. Kõlab totaalselt depressiivselt küll.















Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:40 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Nõrga tugeva poeedi misogüünne hingetõmbepaus 


Ilmus ajakirjas „Keel ja Kirjandus“ XI. 2019


Nõrga tugeva poeedi misogüünne hingetõmbepaus


Kärt Hellerma. Medusa juuksed. Artikleid, esseid, arvustusi, ettekandeid, intervjuusid, mõtisklusi 1988–2018. Tallinn: EKSA, 2018. 566 lk.


Kärt Hellerma on naine. Kui oled naine, siis oled sa elu andmisega eriti lähedalt seotud. See on sügavalt filosoofiline küsimus, millega naistel endal on selleks liiga tihe side, et seda objektiivselt analüüsida. Elu järjepidevusi analüüsivad ja elu mõtte üle filosofeerivad enamasti mehed, kuigi neil on selles küsimuses pigem taanduv positsioon. Isadus on halvemini adutav kui emadus ja seetõttu jääb meeste puhul filosoofiale rohkem ruumi.
Eelmise lõiguga on see häda, et ainult esimene lause on minu kirjutatud (seegi triviaalne). Ülejäänu on sõnasõnaline tsitaat kogumiku järelsõnast (lk 545). Mul on tunne, et seda kogumikku arvustades ma ei saa mitte eksida. Liigne nõustumine Hellermaga tooks teenitult seksisti- ja misogüünitiitli, liigne vastandumine võimaldaks väita, et üritan siin kedagi oma soopositsioonilt paika panna. Võimalik, et ainuüksi niisugune tsiteerimine on taktitundetu ja empaatiatu – ja just need on etteheited, mida oleks kõige tõenäolisem pälvida seda kogumikku arvustades. Empaatia tähtsust rõhutab aga Hellerma vähemasti sõnades väga. Samuti suhtub ta varjamatu ja läbiva halvakspanuga mõistusega liialdamisse. Väga sageli kohtab otseseid märkusi selle kohta, et kalk mõistuslikkus on kultuuriväljal domineeriv ja tunded alavääristatud. Näiteks: „Tõsi, mõistust absolutiseerivas ja tundeid tõrjuvas kultuurilises keskkonnas pole Talveti luulet kuigi mugav lahterdada. See ei näita mitte tema luule nõrkust, vaid on tundejõudu alahindava ja ratsionaalsust ületähtsustava ajastu tunnus.“ (lk 182)
Eriti selgelt joonistub Hellerma positsioon välja artiklis, kus käsitletakse eesti ja udmurdi luulet: „Ratsionalismi pealetung on kaasa toonud teadusliku mõtte ja teaduslike kriteeriumide idealiseerimise. Ühes sellega on intellekt muutunud võimu instrumendiks, mis väärtustab ja kinnistab teatud standardeid ühiskondlikus vaimulaadis tervikuna – jättes automaatselt kõrvale need, kes keelduvad valitsevates fraseoloogiates osalemast. // Just ratsionaalsusekultus on kaudselt kaasa aidanud argisuhete ja madalstiilsuse võidukäigule kultuuris. Mõistuseajastu on kehtestanud end ka kirjanduses ja kunstis.“ (lk 191) Minu mõistus seda järelduskäiku järele teha ei suuda.
Õigupoolest juba sissejuhatuses öeldakse üheselt: „Viimase kümmekonna aastaga on kultuuris mõndagi muutunud. Näib, et kasvanud on vastuolu avaliku kultuurikriitika ja kultuuris aset leidvate sisemiste protsesside vahel. Kriitiku analüütikupositsioon ja rahva ainitine igatsus ilu ja ülevuse järele oleksid mõnikord justkui kaks eri vektorit.“ (lk 11)
Aga mõistusega liialdamise sarjamine polesiiski täiesti läbiv. Kogumikus on ka artikkel „Kriitka lauamängud“, mida võiks pidada kriitikukreedo väljenduseks, ja seal antakse teada väga selgelt: „Teadsin algusest peale, et kriitikutöö on seotud teatud ühekülgsusega, üksnes mõistusliku lähenemisega, kuigi hea kunstiteose mõju pole kunagi lõpuni mõistuslik, vaid seotud tunnetega, inimese emotsionaalse tervikolemusega. Minu kui kriitiku ülesanne ei seisnenud mitte selle mõju eitamises – sest ilmetuid teoseid poleks ju mõtet arvustada –, kuivõrd teose mõju lihtsustamises, selle arusaadavasse keelde panemises – tegevuses, mis oli juba ette kuidagi poolik. [---] Kriitika on mõistuse tegu.“ (lk 483) Sama artikli lõpus võib leida üpris radikaalse imperatiivi: „Maksab lihtne reegel: kui sa ei saa tundeid elimineerida, siis ära kirjuta“ (lk 486). Artikli all on aastaarvud 2012, 2018, seega on tekst saanud allkirja ka kogumiku ilmumise ajal.
Pean tunnistama, et minu mõistus jäi hätta, püüdes neid seisukohti koherentseks kokku sobitada . Nojah, aga see on pelgalt mõistus.Peale selle häiris see, et Kärt Hellerma teeb väga suuri üldistusi ja esitab väga hõlmavaid väiteid, aga on näidete toomisega enam kui kitsi. Kui väidetakse, et kriitikaväljal valitseb toores mõistusekultus, siis tahaks teada, kes ja kus, ja loodaks kas või sulgudes nimepillamist, muidu on mul tunne, et elan justkui teises reaalsuses ja koban teisel kriitikaväljal. Kas tegu võib olla põlvkondadevahelise erinevusega? Söandan väita, et mitte. Kogumiku alapealkirjaks on „Artikleid, esseid, arvustusi, ettekandeid, intervjuusid, mõtisklusi 1988–2018“, seega alates ajast, mil siinkirjutaja oli kõigest kuueaastane. Kui aga vean ühele teljele aastaarvud ja teisele avaldatud tekstide hulga, siis saab hilisemasse aega kaks prisket küüru ja algusaastatesse suurt ei midagi. Aastast 1988 pärineb vaid üks tekst, vahemikku 1998–2006 seitse artiklit, seevastu rekordilisse 2012. aastasse jääb lausa 16 artiklit. Enamus on ilmunud ajal, mil ma end juba ise kirjandusväljal toimuvaga kursis püüdsin hoida.
Kuigi mulle endale on korduvalt ette heidetud liigset tsiteerimist – mis ju tõesti võib lugemise tüütuks ja fragmenteerituks teha –, siis Hellermalt ootaks seda natukenegi, võiks olla mõnigi konkreetne näide. Lihtsalt mitte kuidagi ei veena eeltoodud suurejoonelised väited, ka mitte niisugused nagu „Tänapäeva kunst ja kirjandus pole nõrganärvilistele, hoiatavad kriitikud.“ (lk 209) 


Medusa juuksed
Kogumikule pealkirja andnud artikkel teeb feminismile samamoodi karuteene nagu Facebooki kogukond „Virginia Woolf Sind Ei Karda“: kaotab õelal oponendil vajaduse konstrueerida õlgmees, sest selle töö teevad omad ise ära. Artikkel on ka internetis vabalt saadaval1 ja algab nõnda: „Eesti kirjanduselu külavaheteedel piseneb iga vähegi tavatumalt mõtlev naine varem või hiljem eikeegiks, kelle tööst võib teha naljanumbri igal ajal, kui tuju tuleb, kirjutab kirjanik Kärt Hellerma.“ Raamatus on saanud sellest kursiivi pandud moto artikli alguses (lk 331).
Mis ma oskan kosta? Ei ole nõus, kohe üldse mitte. Eriti kui mõtlen neile naisautoritele, kelle teoseid hiljuti lugenud olen: Eeva Park, Maimu Berg, Ene Mihkelson, Eva Koff, Maarja Kangro, Margit Lõhmus. Neist kellegi kohta ei kehti see vimmas rahvusmisogüünia, millest Hellerma artikkel nõretab, ei nende loomingu ega vastuvõtu kohta. Pealegi on nad kõik nii isenäolised, et mingit toekamat üldistust on raske teha. Mis ühendab Eva Koffi „Sinise mäe“ vitaalseid ja eluosavaid naisi Margit Lõhmuse „Sterne“ lugude kummastavalt hälbeliste peategelastega? Maimu Bergi mälestused keerlevad ikka Vaintsa ümber, samas kui Maarja Kangro emantsipatsioon ulatub juba toksilise maskuliinsuse ja võrdmölakluseni, meestibinaid siblib ümber palju ja need vahetuvad alatasa, krabatakse reipalt kubemest ja ollakse objektistamiseni agentne. Ene Mihkelsoni minevikuvaade on painav ja põhjatu viirastussegu, Eeva Pargi oma mõraline päikesepaiste. On arvustused, tunnustused, auhinnad.
Ja siis käntsatab Kärt Hellerma: „Karta on, et kui Hannah Arendt või Susan Sontag elanuksid Eestis, oleksid nad varem või hiljem ära lintšitud – vähemasti oleks neile kiiremas korras trobikond lapsi tehtud ja siis neid ühes lastekarjaga kuhugi keldrisse heidetud, et nad enam tülinaks poleks.“ (lk 337)


Hoopis luuletaja, hoopis lüürik!
Ärritus ja äng aga kaovad, kui vahetada lugemisregistrit ja vaadata Hellerma tekste kui lüüriku eneseväljendust. Palun vabandust, tsiteerin jälle. Ja jälle Milan Kunderat: „Luule on territoorium, kus iga väide saab tõeks. Luuletaja ütles eile: elu on tühine nagu nutt, täna ütleb ta: elu on lõbus nagu naer, ja mõlemal korral on tal õigus. Ta ütleb täna: kõik lõpeb ja kaob vaikusesse, homme ütleb ta: miski ei lõpe ja kõik kaikub igavesti, ja mõlemad väited on tõesed. Luuletaja ei pea midagi tõestama; ainus tõestus on tema tunnete intensiivsus.
Lüürilise luule geenius on ühtlasi kogenematuse geenius. Luuletaja teab maailmast vähe, kuid sõnad, mis temas tärkavad, moodustavad kauneid ühendeid, mis on lõplikud nagu kristallid; luuletaja ei ole küps inimene ja ometi on tema värssides prohvetlikku küpsust, mille ees ta isegi kohkub.“2 Ma pole kindel, kas Kundera öeldu kehtib luule kohta, aga Hellerma esseistika kohta näib päris täpselt paika pidavat. 


P.S. Arvustuse pealkiri mõistagi viitab hiljuti lahkunud Harold Bloomile, kelle järgi tugev poeet on see, kes kehtestab oma loominguga mõõdupuu, mille järgi teda ja teisi hinnatakse. Mul on tunne, et Hellerma püüab kehtestada mõõdupuud, mille järgi teda ennast võiks hinnata: see kätkeb kõvasti ebamäärast igatsust üleva järele ja ennetavat vaenu selle vastu, et inimest sunnitakse oma puudustele näkku vaatama. Selle mõõdupuu järgi võib talle positiivse hinde panna küll, kuigi universaalsena tal seda mõõdupuud kehtestada pole õnnestunud. 
„Ka kirjanduses on viimastel aastakümnetel märgata sundust näidata ennast kui koletist, uurida ennast kui koletist, küsida endalt, miks ma olen koletis... Need küsimused pole juhuslikud ja flirtivad. Neist on saanud kinniskujutelm, mis on levinud kultuuri kõigis valdkondades.“ (lk 209) No ei ole!
„Jah, maaläheduse kultustamises pole eestlasele võrdset. Ära hõlju pilvedes, tule maa peale, ütleb üks eestlane teisele, surudes viimase mõnuga ninapidi porri, ja kui võimalik, litsub kirsaga veel pähe ka.“ (lk 303) Oh, tõsta nägu porist, eestlane, tee silmad lahti! Tutvu eluga, tutvu kirjandusega!


MIHKEL KUNNUS


1Eesti Päevaleht 17. III 2017. https://epl.delfi.ee/kultuur/medusa-juuksed?id=51076084 
2M. Kundera, Elu on mujal. Tlk P. Kruus. Tallinn: Tänapäev, 2009, lk 254.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:34 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


1. november 2019Rohelise Eesti mure 


Ilmus ajalehes „Sirp“ 01.11.2019. Kirjutatud septembris 2019 st mõni näide on sellevõrra aegunud (nt Sven Sesteri artikkel jne), on ka mõningaid muid muudatusi, Kalevi Kulli kiri on lehes küljendatud omaette looks jms.


Rohelise Eesti mure


Roheline arusaam põhineb ökosüsteemi tasakaalu mõistmisel ja kohalike koosluste hoiul. See nõuab õppimist.


Mihkel Kunnus




Kus on poliitikas rohelised?
Puhtteoreetiliselt mõtiskledes tundub mulle, et on kaks parteilist maailmavaadet, mille puhul oleks korraga mõistetav, et nad saaks valimistel kõige rohkem hääli. Või siis hoopis kõige vähem. Need on sotsiaaldemokraadid ja rohelised. Õhtumaine liberaaldemokraatlik heaoluühiskonnapüüdlus pole laias laastus midagi muud kui sotsiaaldemokraatia ning erinevad erakonnad pakuvad siin vaid variatsioone, teatud nüansierinevusi. Ses mõttes on sotsiaaldemokraatlik ka meie Reformierakond ja Isamaa ja spetsiifilisest retoorikast puhtaksroogituna isegi EKRE. Aga just seepärast, et see orienteeritus on nii üldine, võiks selle nii-öelda sulgude ette võtta. Poleks midagi imelikku, kui sotsiaaldemokraadid sellistena oleks maailmavaatelisest eristumisvõimetusest ja tööpuudusest tulenevalt kõige vähem hääli saavaks jõuks. Sarnane võiks teoreetiliselt olla olukord rohelistega. Kliimatemaatika on üldvaldav ja keskkonnaprobleeme peab ülioluliseks igaüks, kes vähegi üldse ühiskondlikele asjadele pihta saab ja tulevikule mõtleb. Tähendab, nii nagu iga Euroopa demokraatlik riik on vaikeseadena olnud sotsiaaldemokraatlik, peaks see nüüd olema sedavõrd roheline. 

Eelöeldu on puhtmõistuslik ja loogiline, tähendab, selle kohta võib öelda, et olin oma arutluses filosoof, kuid mitte praktik. See ei tähenda, et filosoofid on rumalad, vaid ma pidasin silmas seda teadmise tüüpi, mille kohta Uku Masing ütles sapiselt, et see on katse tuletada kärbse mõistest kärbse jalgade arvu. Selmet üle lugeda ja vaadelda.
Läheme natuke teaduslikumaks, tähendab, teeme reaalsuskontrolli, kõrvutame faktidega. Siis võime näha, et näiteks viimastel valimistel, nii Europarlamendi omadel kui siseriiklikel Euroopas, on rohelised teinud ajaloolisi rekordeid, olgu Soome või Saksamaa või Prantsusmaa, rohelised on väga populaarsed. Praegune Rooma paavstki on pretsedenditult roheline, Greta Thunbergi ähvardavad mõned Nobeli rahupreemiaga, mõned lausa pühakustaatusega. Eestis aga tundub rohelisusega – ma ei pea silmas konkreetset parteid, vaid üldisemalt – pigem kehvasti olevat.

Nüüd võiks vaadata ka kujunemislukku. Seda ma ei hakka oma küündimatuse tõttu ise üritama ja pöördun heatahtliku targema inimese poole. Professor Kalevi Kulli vastus väärib täies mahus ära toomist:





Kalevi Kull rohelistest
Roheline liikumine on maailmavaatelisena väga noor. Kuigi ökoloogia sündis teadusena juba rohkem kui sada aastat tagasi, tuli ta teadusest välja rahva sekka (ehk ajakirjandusse) keskkonnaprobleemide teadvustudes alles 1960ndail, sealhulgas Rachel Carsoni raamatu "Hääletu kevad" (Silent Spring) mõjul. Donella ja Dennis Meadowsi jt “Kasvu piirid” (Limits of growth) ilmus 1972, Herbert Gruhli “Üht planeeti rüüstatakse” (Ein Planet wird geplündert) 1975. Niisiis, vaid pool sajandit on ökoloogia-põhine roheline vaade saanud end kujundada, ning poliitilise liikumisena veelgi vähem. Esimene niisuguse nimega partei – Rohelised (Die Grünen) Saksamaal sündis aastal 1980, Riigipäeva valiti nad aastal 1983. 
Rohelised olid uutmoodi parteiks – teisiti riides ja teisiti käituvad poliitikud. Mitte vasakul ega paremal, vaid ees, nagu Herbert Gruhl sõnastas. 1980ndail sündisid seejärel rohelised parteid reas teistes riikides, kümnendi lõpul ka Eestis. 
Roheline maailmavaade ulatub väga sügavale kõigisse elu sfääridesse. Sellest tulenes ka tema esimene suur probleem – valmisolek muudatuste ulatuseks polnud ühesugune isegi roheliste endi seas. Nii juhtuski, et enamikus maades lõhenes roheline partei varsti mitmeks – radikaalsemaks ja mõõdukamaks liikumiseks. Populaarsus valijate hulgas on eri maades olnud võrdlemisi erinev. On omamoodi paradoksaalne, et Norras, mis on olnud üks ökofilosoofia arengu liidreid (seal ju tegutsesid Arne Næss and Sigmund Kvaløy), on roheline partei saanud vähe hääli. Ent nad olid ka kaunis radikaalsed. Næss sõnastastas süvaökoloogia (deep ecology) põhimõtted. Ei ole ka Inglismaal roheline partei veel esimene valik, kuigi just seal sündis hiljuti oluline ökokollapsiga hakkamasaamise liikumine süvakohanemise (deep adaptation) nime all, mille algatas kliimateadlane Jem Bendell.
Eestis on rohelisel liikumisel olnud mitmeid algusi. Augustis 1982 oli Raikkülas peetud teoreetilise bioloogia augustisessiooni teemaks ‘roheline elamisviis’, mis hiljem Eesti Looduse vestlusringi algatas (Eesti Loodus 7, 1985). Aastal 1988 loodi Eesti Roheline Liikumine, ja samal aastal Eesti Looduseuurijate Seltsi juures Teaduslike Roheliste Ühendus. 1989 asutati Raplas Eesti Roheline Partei ja 1990 loodi Eesti Roheline Erakond (ERE), mis 1991 liitusid erakonnaks Eesti Rohelised. 1992. aasta Riigikogusse sai üks roheliste saadik, järgmisse mitte ühtegi. Vahemikus 1998–2006 rohelistel oma parteid Eestis ei olnud. Erakond Eestimaa Rohelised loodi novembris 2006, järgmise aasta valimistel saadi Riigikogusse kuus kohta, 2011., 2015. ja 2019. aasta valimistel mitte ühtegi. Suur parteisisene lõhenemine toimus aastal 2010, milles oli näha muusikute ja füüsikute tüüpi vastandumist. Vähevõitu on neid, kellesse mahuvad mõlemad tahud. 
Parteid on muidugi vaid esindused. 1980ndate lõpu Venemaast lahutumise liikumine oli suuresti rahvuslik-rohelisel alusel. Argument, et Pandivere veekaitseala on vaja meie inimeste ja meie ökosüsteemi tervise pärast, oli tugevam igasugustest ideoloogilistest vastuseisudest oma teadusliku põhjendatuse tõttu – ja need põhjendused on õiged tänini. Aastal 1994 esines Europarlamendi roheliste fraktsioonis olnud Jakob Uexküll Tartu Ülikooli aulas kõnega "Eesti tee rohelisse tulevikku", kus põhjendas, et Eesti võib roheliste riikide eesotsas olla. Miks siis ikkagi praegu on toetus rohelistele väiksevõitu? Või kas ikka on, kui pidada rohelist maailmavaadet silmas, ja mitte just parteid?
Sõna mahe sai eesti keeles oma praeguse tähenduse aastast 1988. Mahetootmise ja mahetoidu kasutamise osas on praegu toetus ikka päris suur. Erinevaid rohelisi liikumisi ja suuri algatusi on järjest lisandunud, sealhulgas "Teeme ära" ning "Organic Estonia". Miks siis ikkagi...
Roheline arusaam põhineb ökosüsteemi tasakaalu mõistmisel ja kohalike koosluste hoiul. See nõuab õppimist. Mitte ainult ajakirjanikud ja erinevate elualade inimesed, vaid ka paljud teadlased pole läbi mõelnud, kuidas toimib ühiskond, majandus ja riik, milles tarbimine lõpetab kasvu ja jääbki ühele tasemele – sest vaid siis saab ökosüsteem olla tasakaalus. See ju tähendab, et majandus enam ei kasva. Et Eesti saab oma energiavajaduse – umbes 2 gigavatti võimsust – täielikult kohalikest taastuvatest allikatest (tuulest, Päikesest, heinast ja küttepuudest) katta, on paljudele energeetikutelegi selgeks saanud alles pärast aastakümnete pikkust põhjendamist. Et kui energia on odav, siis kütame oma kliima kindla peale veeuputuseks, varem või hiljem – kuivõrd on see arusaadav? 
Praegust olukorda on iseloomustatud kui post-säästlikku (post-sustainable). See on, kui roheline säästlikkuse idee on jõudnud juba enamiku inimesteni, ent ökosüsteemi tasakaalulise toimimise tingimuste mõistmine mitte. Niisuguses olukorras on kasvu taotlev (ja seega mittesäästev) majandus täis ökoreklaami, ent pakutav on pigem rohepesu – pealiskaudne ja tegelikku ökoloogilist mõju mitteomav. Näiteks kuigi füüsik Peeter Saari on igapidi arvutuslikult põhjendanud, et "säästulambid" Eesti tingimustes ei säästa, pole lambifirmad sellest huvitatud. Kuigi Avalikult Rail Balticust on väga üksikasjalikult põhjendanud, et see suurehitus oma kavandatud kujul on Eesti ökosüsteemile hukatuslik, on hoopis pealiskaudsemate lausetega võimalik mittespetsialistidest valijaid süvenemast hoida. Kuigi fosforiidi kaevandamine Pandiveres ei ole ökoloogiliselt mõistlik, saab ratsa rikkaks saamise lootust levitades kergesti ümber veenda neid, kes aineringete reegleid eriti ei tunne. 
Kokkuvõttes, roheliste seni madalal toetusel on mitu põhjust.
(1) Roheline maailmavaade on noor, ta mitmes osas alles kujuneb välja.
(2) Ta nõuab ökosüsteemi tasakaalutingimustest arusaamist, seega rohkem haritust kui enamik teisi parteidega esindatud maailmavaateid.
(3) Roheliste puhul on sisemine vastuolu radikaalse ja mõõduka tiiva vahel raskesti hallatav.
(4) Rohepesu levik diskrediteerib tugevasti rohelist vaadet, sest firmade poolt rohelisena pakutav ei oma tegelikku head mõju. 
(5) Ühiskonnas, milles on soov kasvus kellelegi järele jõuda, on rohelisel vaatel vähem toetust kui seal, kus sellist alaväärsust ei tunta. 
Eesti eripära mitmete Lääneriikidega võrreldes tuleneb arvatavasti suuresti just viimasest punktist. Kuigi meil on veel käsitsi tegemise ja kehalise töö oskust, mida süvakohanemise ajastu nõuab ja vajama saab, pole piisavalt eneseusku selle väärtusse. Ent siinne lühianalüüs vääriks juurde veel palju põhjalikumat Eesti rohelise arengu ülevaadet. Et paremini mõista. 




Raudteel ja ratsa rikkaks
Ei saa salata, olen ise ka korduvalt öelnud, et fraas „olen rohelise maailmavaatega, aga toetan Rail Balticut praegu kavandataval kujul“ kõlab sisuldasa sama moodi nagu „ma pole küll rassist, aga neeger ikka päris inimene pole“. Ja see tähendab, et ökoloogilise mõistmise miinimumi ületanud erakondadest ükski valimiskünnist ei ületanud.
Kalevi Kulli viimase väitega meenuvad kõige küünilisemad populistlikud loosungid ratsa rikkaks saamisest ja Euroopale jõukuses järele jõudmisest (ja lausa etteotsa saamisest). Ja et need loosungid tõid kõige rohkem ka hääli. Üht vaadet esindab Sven Sesteri hiljutine sõnavõtt „Postimehes“ („Põlevkivist ja rohepöördest“ PM 27. IX 2019), mis teavitab ühemõtteliselt, et „kui tahame olla ühel ajal rikas ja kliimapoliitikas eesrindlik riik, siis ei peaks me fokuseerima sellele, kuidas võimalikult kiiresti põlevkivi hüljata. Fookus tasub suunata sellele, kuidas võimalikult rikka riigina reaalselt rohepööre ellu viia“. Sealjuures toetub ta sellele, et „Rahvusvahelise Energiaagentuuri, aga ka Maailma Energeetikanõukogu hinnangul kasvab naftatoodete tarbimine veel paarkümmend aastat. Kasvu veavad peamiselt keemiatööstus ja maanteetransport arengumaades, aga ka lennundus ja laevandus“. Ja kõige krooniks katsub ta muljet jätta, et mõtleb kuidagi roheliselt. See on näide ilmselt kaunis laialt levinud mõttekäigust: kuna varsti tuleb ausaks hakata, siis oleks hea enne võimalikult palju kokku varastada.
Mis kliimapoliitikast siin rääkida, kui eelduseks on see, et naftatoodete tarbimine (ja sealhulgas lennunudus!) kasvab veel paarkümmend aastat! Saaks vist sõnastada veelgi läbipaistvamalt: kahandame süsihappegaasi emissioone süsihappegaasi emissioonide kasvades.
Eriti vastuoluline (õieti vigane) on siinjuures jutt Rail Balticust kui suurest kliimaprojektist. Keskkonnaministeeriumi enese kodulehelt võib lugeda, et „Energeetikasektor on suurim kasvuhoonegaaside allikas Eestis. 2017. aastal pärines 88,8 protsenti Eesti kasvuhoonegaaside heitkogusest energeetika-valdkonnast.“ ja „Transpordisektor moodustab 13,2 protsenti energeetikasektori heitkogusest ja 11,7 protsenti Eesti koguheitest.“1 Sellest väikesest osast moodustab kaubavedu põhja-lõuna suunal väikese osa ja Rail Baltic peaks siis sellest murdosa murdosast murdosa vähendama. Ja seegi pole kindel. Mis aga on kindel, on selle suur maksumus ja suur kahju looduslikele kooslustele.
Ometi on ka kõige ökokaugemates erakondade mõned vähemasti matemaatilis-majanduslikult täiesti valgustatud pead, näiteks Endel Oja EKREs tegi siin väga tunnustamisväärset selgitustööd (kuni enese väga kahetsusväärse diskrediteerimiseni siinsesse teemasse mittepuutuval asjaoluli) ja Priit Humal Isamaas. Ometi on nende mõjukus olnud väike, nagu ka Aleksei Turovskil SDE-s või Rea Rausil Keskerakonnas.


Eksponentfunktsioon ja lapsepõlvehariduse kiire aegumine
Statistika ja andmete hiilgava populariseerija Hans Roslingi väga lugemisväärse raamatu „Faktitäius“ (e.k. 2018ii) juures tasub tähele panna kahte asja. Esiteks seda – mis on ka raamatu keskne sõnum – kui pööraselt kiiresti vananevad tänapäeval need teadmised maailma rahvastikust, majandusest, elatustasemest, epidemioloogiast jms, mis oleme ise koolis õppinud. Teiseks seda, millise iseenesestmõistetavusega Rosling jätab muutujate hulgast välja keskkonnaolukorra, loeb selle taustakonstandiks. Viimane on iseloomulik just seetõttu, et see on Hans Roslingi (1948-2017) enda pimetähn, oma enda lootusetult vananenud koolieatarkuse usaldamine (selle kohta vaata detailsemalt SIIT ).
Heaks näiteks sobib tsiteerida Marek Tamme artiklit viimasest „Vikerkaares“ (nr 9, 2019. See on keskkonnateema erinumber ja tungivalt soovituslik lugemisvara):
„Kõige hämmastavam ja õõvastavam praeguses ökoloogilises kriisis on tõsiasi, et peamine hävitustöö elukeskkonna kallal on toimunud mõne viimase kümnendi jooksul ehk siis ajajärgul, mil kõigil, kes vähegi teada tahtsid, oli olemas vajalik informatsioon, et oma käitumist muuta. Keskkonnakriis ei ole sajanditepikkune pöördumatu protsess, vaid pigem ühe inimpõlvkonna saavutus. Enam kui pool fossiilsete kütuste põletamisest atmosfääri paisatud süsinikust on sinna jõudnud viimasel kümnendil. Teisiti öeldes, Balti ketist alates on inimesed hävitanud oma elukeskkonda rohkem kui kogu liigi senise eksitentsi jooksul.“
Marek Tammel on õigus (ta toetub siin David Wallace-Wellsi värskele raamatule „The Uninhabitable Earth: Life After Warming“ New York 2019).
See on üks põhjus, miks USA füüsikaprofessor Albert A. Bartlett nimetas inimeste võimetust mõista eksponentfunktsiooni kõige suuremaks ohuks globaalsete protsesside hindamisel.
Teen ühe näitearvutuse. Oletame, et see Rahvusvahelise Energiaagentuuri prognoos, millele viitab ka Sven Sester, on korrektne. Oletame, et kasv on sama, mis möödunud kolmkümmend aastat. Võtame Marek Tamme näite ja ekstrapoleerime seda. Kui topeldumine toimub kolmekümne aastaga, siis on aastane kasvuprotsent üldsegi mitte jahmatamapanev, vaid näeb isegi tagasihoidlik, et mitte öelda konservatiivne välja: ln2/30= 0,0233, teisisõnu ca 2,3% aastas. 2,3% tundub ju väga väike. Aga kui mingi asi kasvab 2,3% aastas, siis on see 30 aasta pärast kaks korda suurem. Võib-olla ei tundu isegi see väga kohutav (no kellele ei meeldiks kaks korda suurem majandus!). See, mis siin varju jääb, on aga tõsiasi, et topeldumisaja jooksul ületab kasvava asja maht kogu eelneva mahu kokku. See eksponentfunktsiooni integraali omadus panigi Marek Tamme hämmelduma. Matemaatiline järeldus oleks siis eelnevale järgmine: kui fossiilkütuste tarbimine kasvaks veel kolmkümmend aastat 2,3% aastas, siis lisataks aastatel 2020-2050 õhku rohkem süsihappegaasi kui kogu senise inimeksistentsi jooksul kokku on lisatud. Ja olukord on juba praegu väga-väga halb, nii halb, et seda on võimatu topeldada. Kui inimliigi mõju on praeguseks kasvanud sellise määrani, et maismaaselgroogste biomassist moodustavad farmiloomad koos inimesega ca 96%, siis seda tendentsi ei anna enam topeldada. Oleme juba päris seina ääres. Täiemahuline kaos jõuaks palju varem kätte, kui see uduhämune aasta 2050. 30 aastat sellist kasvu on muidugi võimatu, aga häda on selles, et ülaltoodud artikkel toetub tõsimeeli sellisele eeldusele. Ja siin on oluline teha märkus, et Sven Sester sai siin näiteks täiesti juhuslikult, ta esindab maailmapilti ja mõtteviisi, mis pole kahjuks üldse originaalne, vaid paraku üsna levinud.
Kui eksponentfunktsiooni ja naturaallogaritmi käsitlemiseks läheb vaja vilumust gümnaasiumiprogrammi tasemel, siis Rail Balticu kui kliimapäästuprojekti haletsusväärsuse eksplitseerimisest piisab põhikoolimatemaatikastki. Selleks, et näidata, kui tühise osa Eesti süsihappegaasi emissioonist moodustab põhja-lõunasuunaline kaubavedu, mille osaline raudteele kolimine seda väidetavasti pisut vähendab, tuleb osakaalud kokku korrutada ja siis mitte eksida komajärgsete nullide loendamisel.




Roheline kooslus on liigirikas
Füüsikute ja lüürikute vastuseis roheliste eneste sees on kujund, mis viitab end praktikas korduvalt tõestanud hüpoteesile, et rohelised pole väga ühtne kamp.Vastupidiselt süüdistusele ökofašismis on ökoloogilise kompetentsi miinimumi ületanud jõudude poliitilise edutuse põhjuseks liiga vähene fašistlikkus s.t. pluralism ja killustatus konkurentsivõimetuseni Tõsi on see, et mingi taseme rohelisuseni võib jõuda kaunis erinevaid teid pidi. Materialistlikumat maailmavaadet konkretiseerides – pean konkretiseerimise all silmas, et tullakse reaalsete Maa andmete juurde, mitte ei püsita platonlike formulatsioonide tasandil – võib jõuda tehnoloogiliselt optimistliku rohelisuseni (panen siia ebamäärase viitena Marek Strandbergi), termodünaamika tõlgendamise kaudu võib jõuda tehnoloogiliselt pessimistliku rohelisuseni (siia paneks näiteks Kaupo Vipi ja Karl Rebaseiii), nii-öelda lüürilis muusikalismad rohelised oleks näiteks erisugused valgustatud uuspaganad ja uusanimistid, olgu Ahto Kaasik või Valdur Mikita. Kuna nad näevad olukorra tõsidust, siis liigsest optimismist nad ei pakata, nemad üritavad hävingut maksimaalselt edasi lükata. Nende pilk on süvalokaalne, kohalikkust ja kodupaika kaitsev. Siis on veel spirituaalsem, end maailmas kodusena tundev või vähemasti kaotatud kodusust taastada püüdev liin (paneks siia kuhugi Toomas Trapido).
Kristlikku vastutustunnet planeedi ees jutlustab esimene ökopaavst, paavst Franciscus. Märkimisväärne punaroheline liikumine – mis näiteks põhjanaabril on täiesti esinduslik – näib Eestis pea täiesti puuduvat. Siis on veel noorema ja linlikuma kontingendi seas üha populaarsem humanismi edasiarendus, humanistlike printsiipide laiendamine teistele liikidele, veeganlus ja vastuseis spetsiesismile ehk liigirassismile. Jne. Pilt on tõesti kirju ja juured väga harali.
Oma vaimusilmas unistan ehk sellisest poliitdebatist, kus omavahelist kooselu otsivad ökoglobalistid ja ökolokalistid, need, kes on seisukohal, et inimesed tuleks maksimaalselt linnadesse pakkida, ja need, kes leiavad, et linnad on üldse saatanast, need, kes leiavad, et õigus on Pentti Linkolal, ja need, kes leiavad, et õigus on Marek Strandbergil, need, kes unistavad AI-st, ja need, kes leiavad, et pääsetee on spiritualismis. Igatahes sellised, kellel ökoloogiamõistmise miinimum on täidetud. Mitmekesisus muidugi jääb, rahuelu elurikkuses on ju rohelise vaate mõte. 
 


P.S. „Mitte miski bioloogias ei oma mõtet ilma evolutsioonita,“ on tuntud evolutsioonibioloogi Theodosius Dobzhansky paljutsiteeritud lause. Tahaks seda parafraseerida: mitte miski ühiskondlikes reformides ei oma enam mõtet ilma ökoloogilise perspektiivita. Näiteks eriti pensioni.






1https://www.envir.ee/et/eesmargid-tegevused/kliima/rahvusvaheline-aruandlus/kui-palju-eestis-kasvuhoonegaase-tekib 
iMikk Salu „EKRE mõjukas liige korruptsiooniafääris: Endel Oja küsis lobitöö eest pistist“ Eesti Ekspress 1.X 2019
iiVt https://kultuur.err.ee/859285/arvustus-meeleselguse-kasiraamat-nii-algajale-kui-edasijoudnud-maailmaparandajale 
iiiKaupo Vipp on tuntum ja tema „Globaalpohmelus“ suurepärane kokkuvõte, aga ühe artiklimahus populaarteadusliku tekstina võib ehk lugeda ka ENSV Teaduste Akadeemia pikaaegse presidendi füüsik Karl Rebase (1926-2007) kõnet „Energia, entroopia, elukeskkond. Miks on keskkonnakaitse ka objektiivselt raske“. Akadeemia 1990, nr 3 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:16 8 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
26. oktoober 2019Pensionisambast 


Nädalakommentaar teemal „pensionisammas“, Vikerraadios 25.10.2019






Paljud majandusteooriad modelleerivad inimest kui Homo economicus't. Homo economicus on omaenda majanduslikku võimekust maksimeeriv ja ratsionaalseid otsuseid tegev enesekeskne inimene. Tegu on kahtlemata väga robustse lihtsustusega, mida on õigustatult pilganud ka paljud majandusteoreetikud ise, saati siis psühho- ja antropoloogid.
See, et inimesed pole keskkeltläbi ülearu intelligentsed ning liitintresside ja muu säärase arvutamine on enamikule hoomamatu akrakadabra ei puutu liiga palju asjasse. Mida IQ testid mõõdavad, pole liiga selge, aga midagi nad mõõdavad ja korrelatsioon elulise edukusega sel on. Olgu. Kõnekam on ehk nii-nimetatud vahukommitest. 1972. aastal pani Stanfordi ülikooli psühholoogiaprofessor Walter Mischel katsealused lapsed järgmise valiku ette: kas üks vahukomm kohe või kaks vahukommi veerand tunni pärast. Ilmnes, et võime lükata mingi iha rahuldamine tulevikku, on üks olulisemaid karakteristikuid, mis iseloomustab inimese üldist edukust elu, puudutagu see siis majanduslikku heaolu või kehakaalu.

Aga oluline on siiski mitte unustada, et täiesti vale Homo economicuse mudel pole, selles iva siiski on. Nagu annab mõista käitumisökonoomika professor Dan Ariely: meil kõigil võib ette tulla olukordi, kus erinevate tingimuste kokkulangemisel juhtub, et käitume ratsionaalselt. Samuti saab luua ühiskondliku fooni, mis soodustab käitumist Homo economicusena. Näiteks, millises olukorras ja olekus teeme otsuse. kas liituda kolmanda pensionisambaga või hoida raha teises sambas edasi. Kas kahe klikiga tehtava otsuse saab teha ka reede õhtul või ainult tööpäeva hommikupoolel pikalt ankeete täites. Ja kas otsus on lihtsalt tühistatav või ümberpööratav. Sümpaatne on näiteks see, et abiellumiseks peab perekonnaseisuametis nii pikalt plaanist ette teatama ja sellele kindlaks jääma, et selle aja jooksul jõuavad kaineneda ka tsüklialkohoolikutest romantikud.
Romantika lainel jätkates võib ühe ühiskondliku koondkitsaskoha sõnastada aforistliku lühidusega: Homo oeconomicus on viljatu, lapsi ta ei saa. Laste saamine on küll viimane asi, mida võiks teha meie praeguses ühiskonnas isiklikku majanduslikku võimekust maksimeeriv ratsionaalne olend. Ka kurikuulus ja paljukirutud palgalõhe ei jookse sugude vahelt, vaid vanemate – eriti üksikvanemate – ja kõigi muu vahelt. Sotsiaalministeeriumi praegu kehtivast arengukavast võib lugeda mustvalgel: “just laste olemasolu suurendab leibkonna vaesusriski”. Jah. Nii on.

Lapsi muidugi saadakse, saadakse majandusliku kahjumlikkuse kiuste, sest inimene kohe tõesti ei ole kuigi hästi modelleeritav Homo economicusena. Kusjuures loodus on disaininud lausa vastava ratsionaalsuse vähendamise automaatika paljunemiskäitumise juurde. Kireuima pöördumatud bioloogilised otsused on tänapäeval küll tehnoloogiliselt välditavad ja mõnda aega tagantjäreke tühistatavadki, aga igatsus elumõtte või vähemast elu õite järele ulatub sest kaugemale. Instinkt trumpab mõistuse üle, võiks sõnasatada mõni bioloogialembesem reduktsionist. Isegi sedavõrd, et sellele on võinud kuni päris viimase ajani ka lokaalselt toetuda ja globaalselt kuni tänini. Inimene on globaalsel skaalal sedavõrd vähe Homo economicus, et hoopis ülemäärane paljunemine ähvardab pikas perspektiivis saatuslikuks saada. Vargamäe Andresel oli laste saamine ka majanduslikult mõttekas.


Kuuekümnendate aastate lõpus avaldas USA ökoloog Garret Hardin ajakirjas Science ülerahvastusprobleemi käsitleva artikli «Ühispõllu tragöödia». Hardin väitis, et miljonite üksikindiviidide iseseisvad soojätkamisotsused ei vii ühiskondlikult optimaalse rahvaarvuni, vaid põhjustavad inimeste arvu kiirest kasvust tingitud loodusvarade nappuse ja nõnda kõigi majandusliku viletsuse.
Oma arutluskäigu toetuseks tõi Hardin näite keskaegsest Euroopast, kus külakogukonnale kuulunud maa liigse karjatamise tagajärjel sageli viljatuks muutus. Asi oli selles, et igal üksikul taluperel oli selge huvi oma lehm ühispõllule saata, sest sellest saadav tulu kuulus otse talle, samal ajal kui ülekarjatamisest tingitud kulu langes kogu külale. Sealt alates tähistabki termin “ühispõllu tragöödia” majanduskirjanduses sagedast olukorda, kus eraomandiõiguste puudumise korral tekib indiviididel ajend mingit ühisvara üle kasutada, sest ühelgi neist ei ole kõnealuse hüvisega ühtegi pikemaajalist plaani.
Globaalses plaanis kehtib see tänini. Keskkonnaressursid ja atmosfääripuhtus on ühisvara ja majandusliku võidujooksu võidab see, kes neist kõige vähem hoolib.
Vananeval õhtumaal on lisaks veel üks ühispõld, seda demograafilise kestlikkuse näol. Ühiskondlik Kestlikkus on samuti ühisvara. Edukamad on need, kes sellesse ise minimaalselt panustades oma heaolu maksimeerivad. Majanduslikult edukamad on need indiviidid, kes demograafilisse kestlikkusesse isiklikult ei panusta ja lasevad selle ära teha teistel, ülejäänud ühiskonnal. Kusjuures riik premeerib neid selle eest. Kes on laste saamisele eelistanud enese suuremat majanduslikku võimekust, see on maksnud rohkem makse ja väärib ka suuremat pensioni. Laste mittesaamine on majanduslikult lausa topeltpremeeritud. Kusjuures laste saamine ei ohusta ainult kompetentsilangusega, vaid lõhub rängalt üha olulisemat tänapäeva töölisvoorust – igasugust paindlikkust. 


Siin aga võiks korraks tulla tagasi Mischeli ja vahukommide juurde. Tuletan meelde, et katses pakutud valik oli järgmine: kas üks komm praegu või kaks kommi veerand tunni pärast. Paljud valisid ühe kommi ja kohe. Praegustel, vähemalt natukegi valgustatud riigilastel on aga järgmine valikuvõimalus: a) üks komm praegu, või b) võib-olla 1,1 kommi ebamäärases tulevikus kui kõik kujutletamatult hästi läheb. Aga tõenäoliselt pool kommi või vähem. 



Pluss veel see, et mitte miski ühiskondlikes reformides ei oma enam mõtet ilma ökoloogilise perspektiivita. Ja pensionireform kohe kindlasti. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:03 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
18. oktoober 2019Hälin ja raev – keskkonnaküsimuse psühholoogiast 


Ilmus ERRis 08.10.2019

Hälin ja raev – keskkonnaküsimuse psühholoogiast

Mihkel Kunnus


Erinevatel teadlastel on inimestele väga palju väga halbu uudiseid. Kohe väga halbu. Majandusteadlased – nimetagem neidki siin lahkelt teadlasteks – kraaksuvad suurt majanduskriisi, Peeter Koppel on muigamisi loonud ennustatavale tähise Suur Pahandus. Termodünaamika alusprintsiipe mõistvad inimesed ütlevad, et odavate energiaallikatega kütame oma planeedi niikuinii kuumaks ja et ainus leevendus on kõvast koomale tõmbamine, ökoloogid raporteerivad pidevalt järjekordsete liikide väljasuremisest ja elurikkuse kiirest kadumisest, meie metsasid raiutakse laastavas ja röövellikus mahus. Takkaotsa kliimaprobleemid. Häda on selles, et neil on kõigil õigus, kuigi mõned rängad probleemid on ebamäärasemas tulevikus (näiteks termodünaamilised piirid on pigem üsna kaugel, kliimaprobleemid on Eestist vaadatuna ka pigem kaugel, majanduskriisi võib kujutleda juba kuklasse hingamas ja see kujutlus on mõneti isetäituva ennustuse omadustega, samas metsade röövraie ning elupaikade kadumine toimub juba praegu reaalajas ning Rail Balticu nimelist kuritööd Eesti looduse ja rahva vastu aetakse ka tuima nürimeelsusega ikka edasi hoolimata väga paljude haritlaste korduvatest märgukirjadest).
Mihaly Csikszentmihalyi 
Siin tuleb asja vaadata ka psühholoogiliselt, mitte pelgalt intellektuaalselt, valgustuslike ideaalide vaimus, mis näeb peamiste takistustena õigete valikute teel harimatust ja intellektuaalset küündimatust. Intellektuaalses mõttes ei ole kuigi raske mõista, et taastumatutele ressurssidele ei saa põhimõtteliseltki kestlikku elukorraldust luua, pole raske ka mõista, et reostus, keskkonnamürgid, põllumaa väljakurnamine ja muu säärane võib olla lausa hukutav. Kas arusaam kasvuhoonegaaside mõjust pole kuigi keeruline. Ainuüksi see metafoor ise on nii täpne – ega me ju aiamaal kasvuhoonet ka otseselt küta, aga paari lihtsa võttega püüame rohkem päikesevalgust kinni ja igasuguse küttekehata klaashoone läheb kui võluväel lausa troopilisuseni lämbeks.
Inimene lihtsalt ei suuda väga halbu uudiseid – eriti sellises koguses – kohe ja adekvaatselt vastu võtta. Ja üldse – mis oleks adekvaatne reaktsioon näiteks järjekordse liigi väljasuremisest kuulmise korral? Mis oleks adekvaatne reaktsioon, kui sulle selgitatakse, et suur krahh on vältimatu ja me peame praegu tegema väga suuri pingutusi ja väga suuri ohverdusi, et jõuda pelgalt väga halbadesse ja kitsastesse oludesse, mitte aga täiemõõdulisse katastroofi? Mis oleks adekvaatne reaktsioon, kui antakse valida väga halbade ja väga-väga halbade valikute vahel?


Mõned traagilised aspektid on inimolemusse paratamatult sisse kirjutatud ning nendega on inimene läbi aegade pidanud toime tulema ning kultuur on loonud vastavad leevenduspraktikad. Isegi kui su elu on parim võimalik, tähendab, elad rahuajal suhteliselt jõukas ühiskonnas ja oled hea tervisega ja sind ei taba mingid erakorralised õnnetused, siis isegi sellel juhul pead matma oma vanemad ja keskmiselt pooled oma sõpradest, eks. Teisisõnu tragöödia ja lein on inimese pärisosa. Ja lein selle sõna kõige laiemas mõttes peab tabama ka igaühte, kes selge pilguga praegu keskkonnale vaatab.

Siin saab nüüd minna täpsemaks ja leida leinaprotsessi analüüsist päris kõnekaid analoogiaid.
Üks tuntumaid leinaprotsessi analüüse on n.n. Kübler-Rossi mudel, mis jaotab leina viieks faasiks, mis on tuntud akronüümina DABDA (Denial, Anger, Bargaing, Depression and Acceptance). Maakeeli siis eitamine, viha, tingimine, masendus ja leppimine. See pakub teatavaid analüütilisi analoogiaid küll. Laiendan nüüd selle leinapsühholoogia mudeli eestikeelse vikipeedia selgitusi praeguse olukorra näitlikustamiseks.
Kuidas reageeritakse kliimaküsimusele, keskkonnaprobleemidele laiemalt või minu pärast kasvõi IPCC viimasele raportile?

1.“Eitamine – tavaliselt esmane reaktsioon, mil kannataja kujutleb tegelikku olukorda ekslikult ja endale meelepärases reaalsuses.“ 
Selle faasi psühholoogiline analoogia iseloomustab poliitilisel maastikul kõige paremini EKREt ja selle sugulaskonda. Olukorda eitatakse, tegelikku olukorda kujutatakse ekslikult ja endale meelepärases reaalsuses. 
Eitus leiab väga mitmesuguseid abivahendeid alates sõnumitooja materdamisest ja teadlaste korruptsioonis süüdistamisest kuni erinevate vandenõuteooriateni välja (religioonipsühholoogiliselt on kõnekas, millist oragisatoorset võimekust ja mõjuvõimu omistatakse näiteks filantroop George Sorosele)
Siin tuleb veel juurde grupipsühholoogiline aspekt. Kui mingi väide saab grupi-identiteedi tunnuseks, siis selle tõeväärtus on teisejärguline. Kui inimese identiteedi osa on „Meie oleme need, kes kliimasoojenemist ei usu“, siis kliimasoojenemise faktiline reaalsus on täiesti teisejärguline. Kliimasoojenemise eitamisega kinnitatakse oma grupikuuluvust ning signaliseeritakse oma lojaalsust sellele grupile. Klimaatiline reaalsus ei puutu üldse asjasse. „Meie ei usu kliimasoojenemist“ on siin samas funktsioonis nagu „Meie lipp on selliste ja selliste värvidega“. 
Lisaks töötab siin teine psühholoogiline mehhanism, mida psühholoogiaklassik Robert B. Cialdini nimetab kohustumiseks ja järjekindluseks. See on inimese seesmine sund jääda kindlaks oma avalikult välja öeldud seisukohale. Inimsesel on seesmine sund olla identiteedisignaliseerimisel järjekindel. Sotsiaalmeedia võimendab seda efekti tohutult, kuna väljaütlemised salvestuvad ja muutuvad tagantjärele viidatavaks. Järjepidevus on kahtlemata oluline voorus ja sotsiaalse usalduse säilitamiseks üks keskseid – ei saa ju usaldada tegelast, kes oma seisukohti alatasa muudab! Aga siin tuleb näha ka seda, et see voorus peidab endas arenemisvõimetust, võimetust tunnistada oma kunagiste seiskohtade ekslikkust. Ja mida rohkem ja kauem on inimene mingit seisukohta avalikult kaitsnud, seda raskem on tal tunnistada selle ekslikust. 


2. „Viha – isik tajub, et eitamine ei saa enam jätkuda ja tekib frustratsioon, mida väljendatakse oma lähedaste suhtes. Levinud mõtted selles etapis on: "Miks mina? See ei ole õiglane! "; " Kuidas see minuga juhtus? "; "Kes on süüdi? ";" Miks Jumal laseb sellel juhtuda?"“
Küllap selle faasi psühholoogilises analoogias on paljud noored, eriti need, kes on Greta Thunbergi ümber koondunud. See on viha. Viha selle vastu, et leiavad end kirstu sünnitatuna. Ja see viha on igati mõistetav, aga samuti pole seal midagi konstruktiivset peale tahte mobiliseerimise ja otsustajate utsitamise. Ometi on see miski, mille olulisust ei saa kuidagi alahinnata. Eriti siis, kui otsustajad ise tammuvad veel esimeses faasis. Need noored on mulle sümpaatsed, sest see on kõige arukam ja isegi täiskasvanulikum protestivorm, kuhu oma eakohane mässumeelsus suunata. 


3.“Tingimine – haigel on lootus, et leina põhjust on võimalik vältida või vähendada ja eluiga mingil viisil pikendada. Väiksema trauma korral püütakse välja kaubelda kompromissi.“
Selle faasi psühholoogilises analoogias tammub enamus tegevpoliitikuid ja n.n. tervemõistuslasi (mainin igaks juhuks, et sõna „tervemõistuslane“ kasutas Uku Masing sõimusõnana nende kirjeldamiseks, kes peavad oma laiskuse, harjumuste ja olemismugavuste häirimatuse eest seismist terve mõistuse väljenduseks). Nad nõustuvad, et põlevkivipõelatmine on halb ja perspektiivitu, aga tingivad. Olgu, ahju enam ei aja, aga õli võiks veel pparkümmend aastat toota! Kummi võiks ikka maksimaalselt venitada. Metsa ei saa täielikult maha võtta küll, aga raiemahte võiks veel veidi suurendada küll ja tööstust natuke suuremaks paisutada. Nad saavad aru, et keskkonda ei saa lõputult kahjustada, aga natuke rohkem veel siiski võib. Ökosüsteemide kahjustamine on tõsti väga halb ja tuleks lõpetada, aga Rail Balticu nimel võiks veel rea elujõulisi kooslusi ohverdada küll. Taastumatutele loodusvaradele ei saa kestlikkus süsteemi rajada, aga fosforiidi võiks veel enne välja urgitseda. Majandus ei saa vist tõesti lõputult kasvada, aga meie eluajal ikka võiks. Või no vähemalt meile antud nelja valitsusaasta jooksul, et meid tagasi valitaks. Üldjoontes nad leiavad, et kui kuristikku hiilida, siis alla ei kuku.

4. „Masendus – "Olen väga kurb, milleks vaevuda üldse midagi tegema?"; "Ma suren peagi, mis tähtsust on kõigel?"; "Igatsen oma armsate järele, milleks jätkata?" Neljandas staadiumis muutub isik kurvameelseks, sest tajub suremise paratamatust. Ta tõmbub endasse, on vaikne, keeldub külastajatest ja veedab palju aega mornina ning leinameeleolus.“
Selles faasi psühholoogilises analoogias on küllap need, kes on liiga lähedalt näinud poliitilisi katseid midagi ette võtta. Need, kes on tutvunud poliitiliste katsetega keskkonnaprobleeme lahendada, need, kes näevad, et suurete keskkonnaalaste kokkulepete ajalugu on ühtlasi suur luhtumiste ajalugu. Need, kes näevad, kuidas katsed midagi ette võtta on ikka ja jälle jooksnud vastu seina ja seda ikka esimeses faasis tammuvate inimeste vastuseisu ja suurtöösturite ja rahabosside aktiivse lobitöö ja vastutegevuse tõttu. Selles faasis võib näha elukogenud ökolooge, klimatolooge, keskkonnafüüsikud ja igasugu muid teadlasi, kes on juba aastate eest hääle kähedaks karjunud, aga näinud, et tulemust sel pole ja fakte eiratakse tuima järjekindlusega.


5. „Leppimine– "See on OK"; "Ma ei suuda võidelda ja võin pigem end ette valmistada." Viimases etapis võtavad inimesed surma ja paratamatuse omaks. Sellele etapile on iseloomulik rahulik retrospektiivne enesevaatlus ja emotsionaalne stabiilsus.“
Siin on need, kes on säilitanud või taastanud oma realismiga piiratud optimismi, need, kes ei anna alla süngete prognooside kiuste, siin on need, kes räägivad kukkumise pehmendamisest. Seltskond on siin kirju ja meeleoludki erinevad. On süngemaid ja on (tehno)optimistlikumaid, on neid, kes panustavad tehnoloogia veelgi suuremale arendamisele ja neid, kes leiavad, et tuleks minna looduslähedasemaks tagasi. Ideed ja ettepanekud, mida siin välja käiakse, võivad erineda radikaalselt. On neid, kes usuvad radikaalsesse trasformatsiooni, ja on neid, kes tsiteerivad stoilisel pilgul Lutherit - „Isegi kui tean, et homme on maailmalõpp, istutan täna õunapuu“. Siin on Kaupo Vipp oma „Lokaalravitsusega“ ja siin on Marek Strandbergi ja Katrin Idla reipad visioonid. Mulle meeldivad nad mõlemad. Üldse, mulle meeldivad kõik, kes siin on. Ja mida varem kogu avalikkus ja otsustajaskond sellesse faasi jõuab, seda parem, sest siin käib debatt, mis on konstruktiivne. Stsenaariumid, mis siin välja käiakse, võivad suuna valikult erineda lausa diametraalselt. On täiesti mõistatav arutluskäik, mis ütleb, et inimesed tuleks pakkida kokku linnadesse, kus nad tegeleksid üksteisele teenste pakkumisega ning loodus oleks jäetud maksimaalselt omapäi, toit kasvatataks mitmekorruselistes robotite hooldatavates kasvuhoonetes jne. Aga täiesti mõistetav on ka arutluskäik, mis näeb ette ökoloogilises tasakaalus elavate väikekogukondade hajaasustuse jne. Siin faasis on konstruktiivne ökoglobalism (ja õigusega, sest atmosfäär on globaalne sõna otseses mõttes) ja konstruktiivne ökolokalims (ja õigusega, sest kõik kooslused on sõna otseses mõttes lokaalsed, paiksed).

Parafraseerides suurt evolutsioonibioloogi Theodosius Dobzhanskyt: mitte miski ühiskondlikes reformides ei oma enam mõtet ilma ökoloogilise perspektiivita. Eriti pensionireform. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:07 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. oktoober 2019Loomad ja liikuvad pildid: 400 aastat Descartes'i unenägu 


Ilmus ajakirjas „Teater. Muusika. Kino“ X. 2019


Loomad ja liikuvad pildid: 400 aastat Descartes'i unenägu




Mihkel Kunnus


1.
„Ärge unustage, et organismid on algoritmid,“ rõhutab üks kaasaja populaarsemaid autoreid Yuval Noah Harari oma rahvusvahelistes bestsellerites. Harari on hariduselt ajaloolane ja oma väite kinnitamiseks viitab ta teadusele. Sellise viitamise kallal võiks kiuslikult närida, aga ülearu originaalne see suhtumine tõesti ei ole. Loodusteadused on konsensuslikult – ja õigustatult! – kõige paremate teadmiste allikaks (iseasi on see, kui suur on see valdkond, milles sellise garantiiga teadmised võimalikud). Loodusteadused kitsamas tähenduses modelleerivad maailma matemaatiliselt ja sellise modelleerimise pretsedenditu edukus paneb ühelt poolt ka humanitaarsemaid distsipliine seda matkima ja samas toidab hästi uskumust, et maailm on ülesehituselt olemuslikult matemaatiline. Seda suhtumist põlistab veel ka asjaolu, et tõenäoliselt on oma valdkonnas edukamad ja seetõttu ka autoriteetsemad just need teadlased, kes tõesti usuvad, et matemaatika on midagi enamat kui lihtsalt üks puhtinimlik asi, see on enamat kui üks hästi üheselt mõistetav kommunikatiivne süsteem, et tegeledes matemaatikaga ja maailma matemaatiliselt modelleerides kombatakse kõiksuse struktuuri ennast.
Koordinaateljestiku looja, Prantsuse filosoofi ja matemaatiku René Descartes'i roll on sellise maailmapildi kujunemisel olnud nii suur, et teda on nimatatud lausa uusaja filosoofia isaks. Nagu ikka, maksab ajalooline täpsus ja mõtteloo kujunemise keerukus siin lõivu teatavale tseremoniaalsusele ja pidulikkusele, aga sümboliks sobib ta tõesti suurepäraselt.


Sel aastal möödub 400 aastat Decartes'i legendaarsest unenäost (ööl vastu 11. oktoobrit 1619), mil 23 aastasele noorukile ilmus unes kujutlus universumist kui hiiglaslikust mehhanismist, matemaatilisest kellavärgist. See teadvushämaruse personaalfilm suunas ta elukäigu rajale, mille järgi me teda tänapäeval mäletame. Toona kõiges peituv animistlik komponent – hing – pagendati siis maailmast. Elavat hinge pole mehhaanises kellas, pole ka mujal. Kõik loomadki on mehhaanilised nagu kellad, aga keerukamad. 
Tänapäeva juhtivaid vaimufilosoofe Daniel Dennett kirjutab sellele alla ning kinnitab oma suuremahulises monograafias „Darwini ohtlik idee“: „Elu Maal on arenenud miljardite aastate jooksul üheainsas hargnevas puus – Elupuus – toimunud erinevate algoritmiliste protsesside tulemusena.[...] Selles seisnebki Darwini ohtlik idee: algoritmi tasand on just see tasand, mis seletab kõige paremini ära antiloobi kiiruse, kotka tiiva või orhidee kuju, liigirikkuse ja kõik need imepärased nähtused.“i 


Descartes uuris ka „orgaanilise kelli“ tõelise teadlaseinnukusega, täiesti vabana igasugusest antropomorfistlikest kujutelmadest, et loom on ka nagu inimene, nagu mina. „Kui te lõikate maha elava koera südame kitseneva otsa ning panete oma sõrme ühte õõnsusesse, siis tunnete selgelt, et süda surub iga kokkutõmbe ajal sõrmele ning lõdvenemise ajal surve lakkab“ii. Ei ole vist vaja meelde tuletada, et koeri lõikus ta elusast peast ja narkoosi asemel kasutas ta vana head kinnisidumist.
Elavalt lahti lõigatava koera meeleheitlikke agooniakarjeid pidas ta samaväärseks kriginaga, mida tekitab kell, kui hammasrataste vahele satub liiv. 







2.
Miks ma räägin sellest selles ajakirjas „Teater. Muusika. Kino“? Sest loodusfilmidele – ja loomakäsitlustele laiemalt – heidetakse sageli ette antropomorfismi. Heidetakse ette, et loomi kujutletakse liialt inimlikena, et loomadele omistatakse inimlikke tundeid ja motivatsioone. See on sageli tõesti nii. Aga alustasin Descartes'i räigustega, et juhtida tähelepanu vatandsuundumusele, sellele, et see pole mitte vähem ekslik ja ohtlik, vaid pigem rohkemgi.
Descartes ehmatab meid sellaga, et ta läks antropomorfismi eitamisega kaugemale kui oleme harjunud, Descartes oli seal rangem ja järjepidevam kui tavaks. Kuulu järgi oli tema laborisse tööle saamise üheks nõudeks suutlikkus lüüa oma koera jalaga. See test pidi näitama, et inimene on piisavalt vaba sentimentaalsest antropomorfismist. Võib öelda, et keegi ei läinud ühe spetsiifilise intellektuaalse askeesiga nn antropomorfismi metoodilise eitamisega nii kaugele kui Descartes. 
Hollandi etoloog, paljude akadeemiliste tunnustustega pärjatud USA ja Hollandi Teaduste Akadeemia liige Frans de Waal on selle hoiaku tähiseks loonud termini antropoeitus [anthropodenial] ning ta kutsub koos Ameerika bioloogi Gordon Burghartiga üles kriitilisele antropomorfismile. (vt SIIA!)
Antropoeitus „tähendab a priori inimlaadsete joonte eitamist meie juures. Antropomorfism ja antropoeitus on vastupidises [st pöördvõrdelises – M.K.] seoses: mida lähem on meile teine liik, seda enam on selle liigi mõistmisel abiks antropomorfism ja seda ohtlikum antropoeitus. Teisalt, mida kaugem on mingi liik meile on, seda suurem on risk, et antropomorfism võib põhjustada küsitavaid sarnasusi, mis tekivad peaaegu omatahtsi. Kui ütleme, et sipelgatel on „kuningannad“, „sõdurid“ ja „orjad“, siis on see pelgalt antropomorfistlik lühinägelikkus. Me ei tohiks anda sellele suuremat tähtsust kui juhtudel, mil anname orkaanile mõne isiku nime, või kirume arvutit, justkui sel oleks vaba tahe.“iii
On vale arvata, et imetaja ei tunne psüühilisi piinu, kui ta näiteks vastsündinust lahutatakse. Muide, ravimitööstus teab seda hästi, mistõttu saab psühhofarmakone edukalt teiste liikide peal tesitida. Kassile saab tekitada kassiahastust sõna otseses mõttes.
Ent on samuti on vale arvata, et karusloomad vaimustavad noorte inimeste kombel emantsipatsioonist ja vabadusaatest. Farmiloomad tunnevad tõelisi psühholoogilisi piinu, aga mitte näiteks alandust ja ebaõiglust, mis on pigem ülikollektiivse inimese küllaltki spetsiifilised kannatused. Samas mõnes puhtinimlikuks peetud tundes võib mõni teine liik inimest ületadagi. Näiteks nobelistist etoloog Konrad Lorenz on öelnud, et kõige truum loom on koer (mitte igast tõust koer, aga mõnest küll), tähendab, koera kiindumussuhe peremehesse võib olla kõige raskekujulisem ja parandamatum truudus üldse. Ses mõttes ei ole siin psühholoogilised antropomorfistlikud analoogiad üldse alusetud. Tuntuim näide on ehk üks Jaapani koer, akita tõugu Hachiko, kes pärast peremehe surma teda üheksa aastat raudteejaamas truult ootas (sellest on vändatud ka film – Hachi: A Dog's Tale (UK 2009) – aga kuna ei ole seda näinud, siis ei saa kommenteerida). 


3.
Aeg-ajalt on kasulik filosoofilised targutused kõrvale jätta ning vaadata asja läbi pragmatistliku pilgu, tähendab, vaadelda oma käitumist ja praktikaid, mitte mõtteid, arusaamu ja seisukohti. Vaadata mitte seda, mida me arvame end uskuvat, vaid seda, milliseid uskumusi me välja elame, käitume ja praktiseerime. Eriti oluline on see loomade puhul, sest erinevalt inimesest ei leia nemad inimlikest jutustustest õigustust ega lohutust. 
Milan Kundera on sellest oma tuntuimas raamatus kirjutanud nii hästi, et see väärib pikemat tsiteerimist:
„Inimkonna tõeline moraalne eksam, see kõige põhilisem (mis on paigutatud nii sügavale, et meie nägemisvõime sinna ei ulatu) seisneb tema suhtumises nendesse, kes on antud tema meelevalla alla: loomadesse. Ja siin on inimest tabanud täielik krahh, nii põhjalik, et just sellest tulenevad kõik ülejäänud.
Üks mullikas lähenes Terezale, jäi seisma ja vahtis teda kaua oma pruunide silmadega. Tereza tundis teda. Kutsus teda Marketaks. Meeleldi oleks ta nimed andnud oma kõikidele mullikatele, kuid ei suutnud. Neid oli liiga palju. Kunagi ammu, kindlasti veel enne neljakümnendaid aastaid, olid kõikidel lehmadel selles külas siin nimed olnud. (Ja kuna nimi on hinge tähiseks, siis võin ma ütelda, et Descartes’ist hoolimata oli neil hing.) Aga siis tehti küladest suur kooperatiivne vabrik ja lehmad elasid ära kogu oma elu kahel ruutmeetril lehmalaudas. Sellest ajast peale pole neil enam nimesid ja neist on saanud „machinae animatae.“ Maailm on andnud õiguse Descartes’ile.[...]
Nietzsche väljub Torinos oma hotellist. Ta näeb enda ees hobust ja kutsarit, kes peksab looma piitsaga. Nietzsche läheb hobuse juurde ja kutsari silma all embab tema kaela ja nutab.
See oli aastal 1889 ja Nietzsche oli siis juba inimestest eemaldunud. Teisti öeldult: just tollal lõi välja tema vaimuhaigus. Kuid just seepärast, mulle näib, et tema žestil on kaugeleulatuv mõte. Nietzsche tuli hobuselt andeks paluma Descartes’i pärast. Tema hullumeelsus (niisiis tema irdumine inimkonnast) algab hetkel, mil ta nutab hobuse juures.“iv


Jah, pragmatistlikult vaadatuna on pilt selge: maailm on andnud õiguse Descartes'ile. Mitte et Descartes'il oli õigus, vaid me käitume nagu Descartes'il oleks olnud õigus. 


4.
Ilmekaks näiteks sellest, kui sügavale on imbunud kartesiaanlik maailmapilt õhtumaisesse mõtteruumi, on üks lõik loomaõigusluse kaasaegsese klassikasse kuuluvast teosest, Austraalia filosoofi Peter Singeri raamatust „Loomade vabastamine“ (Animal Liberation, 1975). Nimelt peab ta vajalikult pikalt ja argumenteeritult tõestada, et ka teised loomad peale inimese tunnevad valu (sic!)v. Peter Singeri pedagoogiline kannatlikkus teeb talle au, aga suuremat kasu sellest siiski pole, sest descarteslik-dennetliku argumentatsiooni see ei kõiguta. Kõik, mis puudutab organismi seesmisust, ei saa kuidagi mööda teadusmetodoloogiliselt talumatult ebarangest pudelikaelast, mille lühisõnastus kõlab nagu teaduse objektiivsust taotleva põhimeetodi kolmekordne eitus – „tundub nagu mul/mina“, st seal on korraga nii ebarange tunnetusmeetod nagu tundumine, ühemõtteline subjektiivsus ja siis analoogiaprintsiip. „Kust sa tead, et koer tunneb ka valu?“ „Sest ta tundub nagu mina“. Loodusteaduslikule meetodile nui neljaks truuks jäädes elusorganismi ainult algoritmilise masinana modelleerida saabki, aga enese, tähendab inimese poolde pöördudes hämmeldutakse teadvuse kui filosoofilise Suurprobleemi ees. Teadvus kui filosoofiline/teaduslik suurprobleem (või ka hirm, et arvutid hakkavad mõtlema) saab ilmneda ainult sellele, kes algselt materialislik-reduktsionistlike metoodiliste lähte-eeldustega kõik kogemusliku ja seesmusliku maailmast välja roogib ja siis omaenese teadvuse ees ehmunult seisma jääb, sest selle olemasolu eitamine ja arhailise maailmapildi jäänukiks lugemine on liiga palju ka kõige paadunumale materialistlile. See on lävepakk, mille otsa iga järjekindel neokreatsionist peab koperdama. Neokreatsionism on Frans de Waali loodud mõiste ja see "seisneb selles, et see tunnistab evolutsiooni, ent ainult poolenisti. Selle keskne tõekspidamine on, et põlvneme ahvidest küll keha, aga mitte mõistuse poolest. Otsesõnu välja ütlemata eeldab see, et evolutsioon seiskus inimpea juures. See idee on jäänud valdavaks paljudes sotsiaalteadustes, filosoofias ja humanitaarteadustes"vi. 
Kujundlikumalt väljendudes on tegu siis epistemoloogilise ranguse buldoosriga, mis lükkab kogu teadvuslikkuse inimesse kuhja ja nimetab selle siis suureks probleemiks – et tohoh, kust see siis järsku siia ilmus?! Ilmus tasapisi, aastamiljarditega vaikselt üha keerukamaks evolutsioneerudes nagu kogu elugi.


5. 
Peter Singer lähtub utilitarismist – loomade puhul on see triviaalne, inimeste puhul lihtsalt vale. Inimeste suhe kannatusega on nii kompleksne ja vastuoluline, et võib aforismitseda, et inimesele pole suuremat psüühilist kannatust kui võimetus leida oma elu tähenduslikustamiseks väärilisi kannatusi. Kui aga jääda rangelt ratsionalistlikuks ning liita „eukleidilise mõtlemisega“ utilitarstlik kannatuste minimeerimise printsiip fenomenoloogilise tõsiasjaga, et elu on kannatusrikas (et mitte öelda budistlikku ühemõttelisusega, et elu on kannatus), siis saab lihtsa deduktsiooni teel päris õõvastava imperatiivi: eetika kõrgeim siht on elu(suse) vähendamine. Näiteks suur mõistuslane Bertrand Russell olla oma nooruspäevil murdnud humanistliku kaastunde sirgjoonelisel mõjul pead, kuidas võimalikult tõhusalt võimalikult palju inimesi tappa, sest need kannatavad elusolemise käes nii kohutavalt. Kui see veel spetsiesismi-kontseptsiooniga üle käia, siis saab antropotseeni saatev liikide kuues suur väljasuremislaine rasvase plussmärgi – enne isekat enese liigi eutaneerimist hoolitseb Homo sapiens ka vähemsuutlike kaaskannatajate eest! 


6. 
Loodusfilmidest rääkides peaks kindlasti mainima ka representatiivsuseprobleemi. Klassikalised loodusfilmid on reeglina sama representatiivsed kui, ütleme, inimfilmid marslasele. 
Ses mõttes on inimfilmid ja loomafilmid samavõrd esinduslikud. Tähendab üldse mitte. Sellel on laias laastus kaks allikat. Esiteks filmitakse erilisi inimesi ja erilisi loomi, teiseks valitakse nende argielust väga erilised ja eredad seigad. Tavaline elu on nii loomadel kui inimesel ... tavaline. Igav ja madala esteetilise väärtusega. David Attenborough ja BBC kajastatu pole vähimalgi määral representatiivne. Ja üha kiiremini ähvardab kätte jõudvat aeg, mil neil on ainult puhtmuseaalne väärtust ja nad on meenutused kadunud maailmast.
Inimkond on praeguseks hävitanud 83% metsikutest imetajatest ja poole taimedest, et teha ruumi oma vajadustele: praeguseks on biomassi poolest 96% maailma imetajatest kariloomad ja ainult 4% metsikudvii. Sestap, kes tahab tõelisi dokumentaale, neid, mis kajastavad reaalsete loomade reaalset elu, peaks pigem vaatama loomaõiguslaste klippe, mis on salaja tehtud loomafarmidesse sisse murdes. Need esindavad 96% loomade elust. Matsalu loodusfilmide festivalil näeb aga murdosast murdosa põnevamaid ja dramaatilisemaid eluhetki.
Descartesi unenägu kestab ja see on enam-vähem kõigile liikidele peale inimese õudusunenägu.









iDaniel Dennett „Darwini ohtlik idee“ Varrak 2011. lk 63-73
iiTsiteeritud Rupert Sheldrake „Dogmadeta teadus“ Eesti Transpersonaalne Assotsiatsioon 2014. lk 45
iiiFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikad mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Tänapäev 2018. lk 35
ivMilan Kundera „Olemise talumatu kergus“ Monokkel 1992. lk 175-176
vPeter Singer „Kõik loomad on võrdsed“ kogumikus „Keskkonnaeetika võtmetekste.“ Koostanud ja toimetanud Aire Vaher, Riste Keskpaik, Külli Keerus. TÜ Kirjastus 2008, lk 74 
visamas, lk 146
viiVt nt https://www.pnas.org/content/115/25/6506 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 15:55 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. oktoober 2019Ühe raskuse poeedi ja ühe kerguse proosakirjaniku sünd 


Ilmus ajalehes "Sirp" 04.10.2019


Ühe raskuse poeedi ja ühe kerguse proosakirjaniku sünd



Mihkel Kunnus


Siim Pauklin Ellujääjad Tuum 2018
Urmo Jaanimägi Kolimise laastav mõju EKSA 2018 




Siim Pauklini „Ellujääjaid“ ja Urmo Jaanimäe kogumikku „Kolimise laastav mõju“ on hea vaadata koos. Ja mitte selle pärast, et autorid on esmaste sotsiaalste tunnuste järgi väga sarnased – nooremas keskeas mehed, kelle keskpära pikalt ületava intelligentsuse tunnistuseks on edukas rahvusvaheline karjäär loodusteadustes, ning kes on ilukirjanduses suutnud end juba heas valguses näidata (näiteks Siim Pauklini vaimukaid leide koondav pseudohaikukogumik „Aheldatud Jõgeva“ on omas ebamäärases žanris kindlasti üks mu lemmikuid). Kuid autorite kirjandusväliste sotsioloogiliste tunnuste suur kattuvus on ka enam-vähem kogu sarnasus. See pisik, mille hammustus kummagi kirjandusse on toonud, on nende teoste järgi hinnatuna täiesti erinev, tähendab, neid ei ole hea koos vaadata eriti peente eristuste tegemiseks ühe kirjandustüübi sees, vaid vastupidi, nad moodustavad teravalt eristuva kontrasti ja on nõnda sobivateks näideteks pea ühismõõdutest loomeimpulssidest.
Urmo Jaanimäge tundub kirjutama panevat elu proosa avastamine. Umbes nii nagu Milan Kundera kirjeldab essees „Eesriie“ skemaatiliselt romaanikirjaniku sünni. Seal on pilgu selgus, kainus, iroonia ja leebe koomilisus, kõik see, mis avaneb kujutluste käriseva eesriide tagant. Pole siin dostojevskilikku maksimalismi, religioosset kirge, viinana pähe hakkavat lummatust looduse ilust või heroilist põrnitsemist eksistentsisügavikku. On leebe täiskasvanumuie. Urmo Jaanimäe tulek kirjandusse annab tunnistust ühe proosakirjaniku sünnist.


Kui Kundera kasutas romaanikirjaniku väljajoonistamiseks selle kontrastsust lüürilise poeediga, siis Siim Pauklin on küll poeet, aga mitte lüüriline selles mõttes nagu Kundera silmas pidas (st oma enese hingest pimestatud). Pauklini looming võrsub, ütleme, maailma lummuse tagasitulekust, selle hävimatusest, selle taasilmumisest pärast Newtoni ja valgustajate laastustööd. Pauklini looming on järjekordne märk nn disenchantmenti läbikukkumisest. See peegeldub isegi formaadis. Pauklini kogumikus on iga terviklik tekstiühik ülesehituselt selline, et algab mõne kõneka ja teadusliku kirjeldusega ja siis see lagune poeesiaks, murtud ridades hämminguks ja imestuseks, kummastuseks.
Näiteks kogumiku esimene tekst „Kukkumine ja tõusmine“ algab igati realistliku kirjeldusega sellest, kuidas „Hiiglaslik kosmiline tulekera üritas väikest sinirohelist planeeti nimega Maa koos kõige sellel elutsevaga enda sisemusse tõmmata, kuid see ei õnnnestunud. Maa kukkus inertsi tõttu Päikesest mööda – nagu on juhtunud eelnevad neli ja pool miljardit aastat“ ning siis see asjalik, suuresti reaalteaduslik kirjeldus läheb üle hämmelduseks, millest sünnib poeesia: „Läbi ruumi ja aja/ tummalt hanereas/ tihedas udus/ Meie sammud sahisevad/ langenud lehevaibas/ ...“(lk 9).
Kui Jaanimäe kogumiku pealkiri on lihtsalt ühe loo pealkiri, siis Pauklini „Ellujääjad“ on märksa kontseptuaalsem. Evolutsioon – selektiivne ellujäämine kogu selles julmuses, jõhkruses, pentsikuses ja lummavuses – on üks keskseid fenomene, mille üle mõtiskledes teadlaslik pelk ikka ja jälle kummalisse imestusse libiseb. Ses mõttes on Pauklini tekst eksistentsialistlik ja teoloogilinegi, kindlasti tugeva vertikaalmõõtmega. Näiteks lugu „Inimese vestlus maailmaga“ algab konnakärbse teadusliku kirjeldusega („Konnakärbse emane isend meelitab end kärnkonna end ära sööma, et konna soolestikus saaks munadest vabaneda kärbsevaglad, kes tungivad konna ninaõõnde ja hakkavad toituma seal leiduvatest kudedest. Suuremaks saades söövad end vaglad end üha sügavamale kärnkonna pea sisse. Kui ninasõõrmeist on järel vaid kaks suurt auku, hakkavad vaglad kärnkonna silmi õgima. Lõpuks tungivad vaglad koljusse ja hakkavad aju sööma. Alles seejärel kärnkonn sureb“) ja seejärel realistlik loodusteaduslik kirjeldus pudeneb aga vaikselt murtud ridadega poeesiaks, kirjeldaja on justkui jahmud selle isetu ja pimeda geenitantsu grotesksest tulemist ning ilmub religioosset laadi tunne, kust kumab Vana Testamendi hõngu. See on võimetus jääda neutraalseks vaadates geenitantsu Maal empaatilise pilguga. Ja kui Iiobi puhul keerutab Looja veel kuidagi välja, siis konnakärbse või Cymothoa exiguaga enam mitte. Valgustus saatis võib-olla ajaloo prügikasti teodiike, aga sama protsessi käigus varjust ilmunud biodiike on veelgi rängem probleem.
„Cymothe exigua ehk keelt sööv lutikas on üks kõhedust tekitavamaid elukaid, kelle loodus suutnud luua. See paari sentimeetri pikkune parasiit ronib enamasti lõpuste kaudu kala suhu, kus ta haagib ennast kala keele külge. Siis sööb ta aegamisi keele ära ja kinnitub alles jäänud keelelihase köndi külge, asendades niimoodi kala keele oma kehaga. Mõelgem, mida kala ise toimuvast arvab ja mida selle protsessi käigus tunneb – tema primitiivne närvisüsteem ja väike aju võivad talle kasuks tulla, sest täie mõistusega seda protsessi aduda oleks põrgulik“. (lk84)
Siim Pauklini tulek kirjandusse annab tunnistust ühe poeedi sünnist.


Kui kõrvutseks tuua Jaanimäe kogumiku pikim (ja ehk ka kunstiküpseim) lugu „Illusioon, illusioon“, siis tegu on minajutustusega, kus umbes gümnaasiumiealine peategelane kirjeldab oma armumist. Jaanimäe lugude ajastu ja tehnoloogiline tase lubab oletada inspiratsiooniallikana isiklikke mälestusi. Nii näiteks on ka selles loos lauatelefoni valvamine, kõne ootamine ja püüd teist telefonile tabada üheks oluliseks tegevuseks. See on suurepärane proosapala, mis kujutab noore armunu ehedaid piinu, tobedat enesekesksust, empaatiapuudust ja halenaljakat käitumist kogu selle proosalikkuses. 


Kunstitehnilist arenguruumi on veel mõlemal, aga nad lähevad aina paremaks. Konkurentideks on nad samavõrra kui voodi ja söögilaud, tähendab üldse mitte. Voodi kõrvale öökapile sobivad mõlemad hästi, sest öökapp on funktsionaalses mõttes hommiku- ja õhtukapp. See on väljataandamatu komplementaarsus. Pauklini teine pala „Kergus või raskus?“ arutleb kaasa Milan Kundera „Olemise talumatu kerguse“ esimese osaga. Küsimus ei saa lõplikku vastust. Nii nagu ei saanud ka Kunderal. Sestap on tagajärjeks mitteplaneeritud tööjaotus. Jaanimäele jäi kergus, Paukline raskus. Aga täpikestega nagu yin-yangis. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:06 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. september 2019#Kliimastreik. Näiteid täiuslikust rumalusest keskkonnaküsimuses 


Kõne kliimastreigil Tartus 27.09.2019. (rekonstrueeritud mälu järg, mõne fragmendi ja kujundiga täiendatud ja lisatud paar viidet)



Näiteid täiuslikust rumalusest keskonnaküsimuses




Head kohalviibijad,
oma väikeses sõnavõtus ei tahaks ma teha žanrikohaseid loosungeid ja esitada nõudmisi, vaid tuua paar õpetlikku näidet. Kliima- ja keskkonnaprobleemide põletavus on selge ja ma ei hakka neid üle kordama.
Alustuseks tooks ühe reaalse näite, kui sügavalt vääraks võib moonduda mõni idee, kui salakaval võib olla rohepesu.
Kuu alguses kirjutas Peeter Krimm „Pärnu Postimehes“ artikli „Metsis ja mets, tõed ja valed“. Nimetaksin täpselt täiesti rumalaks.
Tsiteerin sealt paari lõiku:
„Minu arvates on metsaraie keskkonnale kahjulikuks pidamine ja sellele rahaahnuse sildi kleepimine rumal. Rail Baltic, millega seoses metsise kaitseala debatt algas, on ette nähtud autotranspordi arvelt vähendama keskkonnareostust, täpsemalt fossiilse süsiniku emissiooni. Sama eesmärk (peale riigi rahakoti ja töökohtade) on puidukasutusel. Puitu ei saa kasutada ilma puid raiumata ja naftaga võrreldes on puidu eelis fakt, et see on taastuv vara: raiutu asemele kasvab uus. 
/.../
Süsiniku emissiooni vähendamine on esmatähtis ning kõik muu, eriti üksiku linnu- või loomaliigi kaitsmine tähtsusetu ja selle teostamine metsaraiete arvelt kahjulik, et mitte öelda kriminaalne.
Puit kui seni teadaolevaist ainus alternatiiv fossiilkütusele suudab kas nüüd just peatada, aga vähemalt aeglustada mõrvarlikku protsessi. Seda võimalust tuleb kasutada maksimaalselt, kasvatades tipptasemel palgimetsi nagu soomlased. Selles peaks eraomanikele eeskujuks olema just nimelt RMK, kelle kallal on hambaid teritanud juba mitu aastat.“

Öelda, et süsiniku emissiooni vähendamise nimel võib ohverdada konkreetseid kooslusi ja liike, on enam-vähem sama, mis öelda, et inimõigused on selline üliväärtus, et selle nimel peaks olema lubatud ka mõni ennetav genotsiid või kohtuotsuseta mahalaskmine.
Lisaks on artiklis ka sellised seisukohad, mis keskkonnaaktivismile vastandujate hulgas sagedased, näiteks oma vaimse piiratusse ülendamine kogu inimkonnale, näiteks, et puidu ahju ajamine on ainus alternatiiv fossiilkütustele.
Ühtlasi kutsustakse üles kordama Soome metsapoliitka vigu.

Atmosfääriprobleemid on mitmes mõttes erandlikud ja ebatüüpilised keskkonnahoiu küsimuses. Kliimat mõjutav süsihappegaas on globaalne selle sõna otseses mõttes, lausa sedavõrd, et keskkonnakaiste seisukohalt on see peaaegu abstraktsioon. Ometi keskkonnaprobleemide lahendused on alati lokaalsed, ökosüsteemid ja kooslused on alati lokaalsed ja terviklik globaalkeskkond moodustub lokaalsuste summast, mille kohal atmosfäär hõljub oma globaalses erandlikkuses. Eesti roll gobaalses keskkonnakaistses peab olema just nimelt lokaalne, siinsete koosluste ja ökosüsteemide kaitse. 
Selles mõttes on tsiteeritud artikkel rohkem kui täipselt täiesti loll, see on lisaks lausa ohtlikult ja kriminaalselt rumal. Elupaikade hävitamine selle nimel, et neid ei kahjustaks kliimamuutus! See on mingi värdjalik vorm põletatud maa taktikast.

Ka täna hommikul ilmus ajakirjanduses üks täpselt täiesti loll artikkel. Seekord Sven Sesteri sulest. „Põlevkivist ja rohepöördest“. Seal soovitab ta mitte kiirustada põlevkivisektori sulgemisega.
Tsiteerin: „Kui tahame olla ühel ajal rikas ja kliimapoliitikas eesrindlik riik, siis ei peaks me fokuseerima sellele, kuidas võimalikult kiiresti põlevkivi hüljata.“
Tõesti. See on täpselt täiesti loll seisukoht, mille lühinägelikkust rahamaias tunnelnägemine veelgi rõhutab.
Olla kliimapoliitikas eesrindlik ja samal ajal jätkata põlevkiviga ja sellesse lausa investeerida on kirjeldamatuseni juhm, peaaegu mõisteline vastuolu.
2017 aastal moodustas põlevkivitööstus 4% SKPst ja 1.5% tööhõivest. Eestis tekib inimese kohta ohtlikke jäätmeid 35 korda rohkem kui EL-is keskmiselt, neist 98% on tingitud põlevkivi põletamisest ja rafineerimisest (vt siia) Ja siis tuleb üks tegelane, kes ütleb, et eesrindlik oleks sellega jätkata! 

Veel. Eesti süsihappegaasi emissioonist tuleb üle 70% põlevkivi tõttu. Nii, see tähendab, et kõik muu kokku on alla 30%. Seal on küte ja transport. Suur osa vedelkütusest põletatakse põllumajanduses. Murdosast murdosa läheb kaubaveoks. Sellest omakorda murdosa saaks väidetavalt säästa Rail Balticu ehitamisega. Vähe sellest, et see väide on ise kahtlane ja ei arvesta ehitamiseks kuluva energiaga, on täiesti kriminaalne ohverdada selleks taas reaalseid kooslusi.
Sesteri artikkel kuulub rahakallistava rohepimeduse meistriklassi. See on briljantselt ja sädelevalt juhm.
Tahaks talle hüüda, et ehk ostaks pigem selle raha eest pisut tulevikku juurde Eestimaale, oo isamaalane!




Nüüd üks lugemissoovitus. Selleks on viimane „Vikerkaar“, mis on keskkonnaproblemaatika erinumber. Seal on terve rida häid ülevaateid erinevatest keskkonnaprobleemidest, veest ja maastikust, rahvatervisest ja õhusaastest, toitumisest ja teoloogiast. Eriti mulle meeldib, et kliimast on seal vähe juttu, üks artikkel. Kliimatemaatika suur oht ongi see, et juhib tähelepanu teistelt keskkonnaprobleemidelt kõrvale, ometi põhjused, lahendused ja leevendused paiknevad peamiselt just nimelt seal.

Eesti asi on hoida eelkõige Eestit, eesti loodust, mitte maha võtta metsi, mitte mürgitada mulda ja vett, mitte kahjustada elupaiku, mitte kuivendada soosid jne. Eestil on keskkonnaküsimuses praegu kaks kolm suurimat ja pakilisimat vaenlast: õigustatult hingevaakuv põlevkivitööstus, millel tuleks rahus surra lasta, Rail Baltic praegu kavandataval kujul ja metsade jõhker üleraie. Järgmisena tuleks põlumajanduskeemia ületarvitamine jne. Süsihappegaasi emissiooni vähenemise võiks jätta eelmiste paranduste kõrvalnähuks. 

Aitäh, et tulite. Soovin teile vaprust ja püsivust!


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:23 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Täiskasvanud on alasti. Kas füüsikatund rahustaks lapsed maha? 

Pilt laste joonsitusvõistluselt 2016



Ilmus „Postimehe“ veebis 27.09.2019

Täiskasvanud on alasti. Kas füüsikatund rahustaks lapsed maha?

Mihkel Kunnus


Maarja Vaino kirjutas hiljuti artikli laste kliimastreigist („Laste kliimasõda“ 25.09.2019). Mulle väga meeldis lõik, mis oli tõstetud artikli päiseks: „Selle asemel, et kutsuda lapsi koolist ära kliimamuutuste vastu protestima, tuleks neil teha endale selgeks füüsikaseadused ja arvutusoskus ning õppida kasutama oma kujutlusvõimet – siis on ka lootust jõuda keskkonda hoidvate lahendusteni“.


Kujutlusvõime on miski, mida on raske õpetada, sest õpetatakse ju ikkagi midagi juba olemasolevat, aga kujutlusvõime peaks looma midagi, mida veel olemas ei ole. Õnneks lastel kujutlusvõimet jätkub, piisab, kui jätta neile selleks lihtsalt piisavalt aega hinge tõmmata. Küll aga tahaksin osutada matemaatika-füüsika ja kujutlusvõime komplitseeritud seostele. Matemaatika ja füüsika annavad ühelt poolt meile imelise võime hankida teadmisi, milleni vahetu kogemus ei küündi, nad annavad võime surra halbadel ideedel meie eest, et halvasti ehitatud maja kukuks kokku juba projekteerimislaual, mitte reaalsuses, aga teiselt poolt vaadatuna on nad just seeläbi kujutlusvõime kammitsejad ja maale kutsujad, unistaja halastamatud kainestajad.
Näiteks kujutlus loob filmi „Matrix“, fantaasia maailmast, kus uinutatud inimesi kasutatakse energia-allikana, aga füüsikateadmistega mõistus toriseb pahuralt, et see süsteem pole võimalik, sest inimene, nagu kõik teisedki bioloogilised organismid, on elavana termodünaamiliselt tasakaalust väljas, nad on elavana alati ja ainult energiatarbijad, mitte -allikad. Ainus viis inimest energiaallikana kasutada on ta ära süüa.
Parafraseerides vaimufilosoof Daniel Dennettit: kujutlusvõime tuleb odavalt kätte, kui endale füüsika ja matemaatikaga tüli ei pea tegema. 
Leibnizi üleskutse „milleks vaielda, arvutagem!“ väärib palju laiemat rakendamist kui pelgalt füüsikatund. Ma rakendan nüüd oma kujutlusvõimet ja see maalib mu ette järgmise stseeni ühest füüsikatunnist, mille realiseerumistõenäosusega on nagu on.


Õpilast tabab kujutlus ja ta hüüatab: „Õpetaja! Ma käisin autopoes, tavaline aku pole üldse hirmkallis võrreldes auto hinnaga ja elektrimootor on palju parem mootor kui sisepõlemismootor. Miks ei võiks pagasiruumi tavalisi akusid täis laduda ja sedasi sõita?“
Õpetaja: „Aga arvutame! Arvutame kasvõi ligikaudselt! Näiteks palju kaaluvad need akud ja palju neid vaja läheks, et annaks sama energia, mis sellises keskmises bensiinipaagitäies, näiteks 40kg-s bensiinis?“
Õpilane: „Oi, arvutame! Mulle hirmsasti meeldib arvutada! Katsusin seda akut, see oli päris raske, nagu ämber vett, kümme kilo vähemalt. Mahutavus 60Ah.“
Õpetaja: „Tore. Bensiini kütteväärtus on 46MJ/kg“
Õpilane: „Jess, algandmed! Nii. 40kg bensiini – see on päris hea paagitäis! – annab 40kg x 46MJ/kg tähendab 1840MJ energiat. Nii, 60Ah, amper tähendab kulonit sekundis, järelikult 60 kulonit sekundis tund aega jutti, see on 60x3600 = 216000 kulonit. 12-voldise pinge juures teeb see tööd 12 x 216000 ehk 2592000 džauli, ümardatult 2,6MJ. 1840MJ jaoks läheks selliseid akusid vaja 1840MJ/2,6MJ ehk 708 tükki, need kaaluks siis umbes 7080kg, veidi üle seitsme tonni ...“
Õpetaja: „Esiteks, keskmise sõiduauto kandevõime on poole tonni kandis, teiseks auto kaalub ise ka vähemalt tonni, sellist akut kandev rohkemgi, kolmandaks, kaheksatonnisele jurakale enam tavalisi rehve alla ei pane, neljandaks, teed peavad olema ka märksa tugevamad, viiendaks, kiirendus ja pidurdusvõime ning juhitavus langeb ka kordades, kuuendaks kasvab energiatarve kilomeetri kohta...“
Õpilane: „Näh, mul läks tuju ära! Arvutan parem, kas inimene saaks toituda hiirtest!“
Õpetaja: „Õige! Arvutame! Võtame ööpäevaseks energiakuluks 2500kcal, hiir on keskmiselt 25g ja kaloraažilt lahja liha, tähendab neljast hiirest saab umbes 150kcal, ööpäevas läheks vaja seega umbes 67 hiirt, kui püüda päevas kümme tundi pausideta hiiri, siis peaks saama uue hiire kätte iga 9 minuti tagant“.
Õpilane: „Näh! Füüsika ja matemaatika on ju halastamatu kitsenduste süsteem! See ei ütle, et kõik on võimalik, vaid pigem, et väga vähe on võimalik!“
Õpetaja: „Nii on, Greta, nii on.“
Õpilane: „Aga bensiin tuleb naftast ja kui nafta saab ju ükskord otsa?“
Õpetaja: „Nafta ei saa otsa, selle varude täielik ammendamine ei tasu end ära, piisab sellest, et pinnalähedane nafta otsa saaks, arvuta, kui sügavalt tasuks üldse urgitseda, et energeetiliselt plussi jääda!“
Õpilane: „Pole enam tuju! Arvutame parem seda, kui palju peaksid vanad noortele ka ammendamatuid loodusvarasid jätma, mis õigusega üldse nõutakse tuhamäe otsas iibetõusu!“
Õpetaja: „Ee... seda ei saa arvutada, see on poliitika ja eetika küsimus. Praegu on lähtutud printsiipidest, kes ees see mees ja pärast mind tulgu või veeuputus. Veeuputus.. hehee.. noh, mõnel pool tuleb hoopis veepuudus!“
Õpilane: „Aitab, lähen streikima!“
Õpetaja: „Istu, viis!“


Kui konkreetsemalt keskkonnateema juurde tulla, siis füüsikaõpetajal pole õpilasele rahustavaid lugusid pakkuda. Pole ka liiga lihtsustav öelda, et ühed esimesed hädakraaksujad olid just nimelt füüsikud, ning esimene teaduslik maailmalõpustsenaarium on ka just nende välja pakutud, (täpsemalt siis 19. sajandi esimese poole termodünaamikute poolt ennustatud universumi soojussurm).
Ning kui ideoloogia mõiste laiendada mis tahes reeglite süsteemile, siis füüsika on totalitaarne ideoloogia par excellence, inkvisitsioonikohtuks on füüsikaline reaalsus ise ja seal pole dissidentidel vähimatki lootust. 


A.H. Tammsaarel on võrratu ütlus – noorelt pole häbi olla noor. Täiskasvanuna aga võiks ja peaks küll. Näiteks kui täiskasvanud ei suuda reaalsusega leppida on see juba lausa ohtlik. Ei pea minema XX sajandi sõgedaimate projektide juurde, geo- ja sotsiaalinseneerluse juurde, oleme veelgi maisemad. Läheme füüsika juurde. Pinna- ja ühiseluvormid on küll ümberkujundatavad, aga mitte lõpututes piirides. Savi on voolitatav aga piiratud ulatuses, potte ja ahjusid saab teha, aga pitsi sellest ei koo ja täikammi ei tee. Füüsika fundamentaalprintsiibid on aga täiesti jäigad.
Füüsikute ja lüürikute vastanduse on kultuurimällu põlistanud Charles Percy Snow oma põhjaliku esseega „Kaks kultuuri ja teadusrevolutsioon“ (e.k. 2017, olen sellest raamatust pikemalt kirjutanud SIIN)


Füüsikalise keemia haridusega Snow, kes oli ka arvestatav ilukirjanik, meenutab oma mitmeid viibimisi kirjanduslike intellektuaalide koosviibimistel, kus mõnigi kord suure naudinguga väljendati „oma uskumatust [loodus]teadlaste kirjaoskamatuse üle“. Ja kui provokatsioonile allunud Snow on küsinud vastu, et kui paljud neist suudaks selgitada termodünaamika teist seadust. „Reaktsioon on olnud jahe; ja vastus on olnud eitav. Ometi ma küsisin midagi sellist, mille vasteks oleks küsimus: kas te olete lugenud mõnd Shakespeare'i teost?“ 
Snow oli britt, meie kultuuriruumis võiks asendada Shakespeare'i näiteks A.H. Tammsaarega, aga sellele osutamine juhtiks tähelepanu peamiselt kõrvale. Nimelt sellele, et termodünaamika teist seadust ei saaks asendada Newtoni teise seaduse, Ohmi seaduse või mõne muu koolifüüsikasse kuuluvaga. Snow ei tee osutust, et ei tunta triviaalsusigi, vaid et ei tunta fundamentaalsematki.
See pole juhus, et meie viimane universaalgeeniusele lähenev haritlane Uku Masing ohkas eksistentsiaalse meeleheite sügavusest religioosset lootust välja pigistades, et ehk saab inivaim kuidagi kunagi termodünaamika teise seaduse vastu.
Termodünaamika seadustest tuleneva on detaliselt eesti keeles lahti kirjutanud Kaupo Vipp raamatus „Globaalpohmelus“. See sünge raamat on tore seetõttu, et kliimasoojenemisest seal praktiliselt ei räägita. Asjad keskkonnaga on praegu väga hapud lood ka siis, kui kogu kliimavärk üldse kõrvale jätta.
Lühema maakeelse ülevaate termodünaamika teise seaduse ehk entroopia kasvu seaduse ülemvalitsusest võib saada ENSV Teaduste Akadeemia pikaaegse presidendi füüsik Karl Rebase (1926-2007) kõnest, mille ta pidas 1988. aastal NB! just nimelt noortele teadlastele („Akadeemia“ 1993 nr 3). 
„Kas entroopia seaduse tõttu on tänapäeva tsivilisatsioonil perspektiivi väga kaua eksisteerida ja edasi areneda? Just nimelt — ka edasi areneda,“ küsib Karl Rebane kohe kõne alustuseks olles enne veel tsiteerinud ühe põhjaliku termodünaamika raamatu algust, kus viidatakse just nimelt sellele Snow kirjakohale, mis siingi just toodud sai. Karl Rebane jätkab: „Oma ebaharilikkuse tõttu oleks entroopia seaduse maine just nagu ebakindel: üsnagi tihti esineb ütlusi, seisukohavõtte, otsuseid, mis seda seadust ei arvesta. Arvatakse, nagu oleks entroopia kasvu seadust erinevalt energia jäävuse seadusest siiski võimalik mõnevõrra ignoreerida, sellest mööda hiilida. Aga ei ole. Ja sellest tulebki süvaraskus keskkonnakaitses.“


Olen Vainoga nõus ka selles, et debatt tuleb hoida avatuna, aga debati sisuks peaks olema see, mida teha ja kuidas käituda selles täbaras olukorras, kus faktiliselt oleme. Ja oleme. Inimesed, kes kardavad – ja õigusega – et looduskaitse nime all tahetakse meil kehtestada taas mingeid kvaasikommunistlikke utoopiad, ei tohiks last pesuveega välja visata. Lahendus pole keskkonnaprobleemide nürimeelne eitamine kõige napakamate vandenõuteooriateni välja, vaid arukamate lahenduste pakkumine.
Briti konservatiiv Roger Scruton on sellest hästi aru saanud ning kirjutanud mahuka raamatu „Kuidas tõsiselt mõelda koduplaneedist. Keskkonnateadlik konservatism“
(How To Think Seriously About The Planet. The Case For An Environmental Conservatism. Oxford University Press 2012). Selles raamatus joonistub teravalt välja Scrutoni sügav erinevus võrrelduna kõigi nende pahurate tarikatega, kes tahavad, et asjad „lihtsalt oleks nii nagu nad kogu aeg on olnud“, tähendab, nii nagu nad on juhtumisi harjunud, põlistagu see siis autostatud kesklinna, plasitiktaarat või pinnalähedast põlevkivi läbi aegade. Scruton ütleb „termodünaamika teine seadus ütleb meile, et entroopia alati kasvab ja iga süsteem, iga organism, iga spontaanne korrastus hajub lõpuks juhuslikkuses. Kas ei ole konservatiiv lihtsalt keegi, kes ei suuda leppida selle tõega? Ma saan vastata, et inimlike asjade kaduvus ei tee konservatismi kasutuks – mitte rohkem kui on kasutu meditsiin lihtsal põhjusel, et „lõppude lõpuks oleme me kõik surnud”, nagu Keynes on tabavalt väljendanud. Pigem tuleks meil tunnistada lord Salisbury tarkust oma ?losoo?a napisõnalises kokkuvõttes ja nõustuda, et „viivitus on elu”.“ Väljasuremislaine on alanud, võimalik, et me ei suuda seda peatada, aga meie kohus on pidurdada negatiivseid tendentse maksimaalselt.
Scruton rõhutab, kui oluline on ümber teha praegune süsteem, kus suurkorporatsioonid lõikavad tootmiselt kasumi ja jätavad reostuse kõigi teiste kanda. Ta rõhutab ka seda, et eesootavates rasketes ja pöördelistes aegades – aruka inimesena näeb ta nende vältimatust – on väga oluline säilitada kõik lokaalne, kodune ja omane. Selles sarnaneb ta kõigi nendega, kes, kasutades Kaupo Vipi kujundit, näevad globaalpohmeluse vastumürgina lokaalravitsust. Eesti asi on hoida eelkõige Eestit, eesti loodust, mitte maha võtta metsi, mitte mürgitada mulda ja vett, mitte kahjustada elupaiku, mitte kuivendada soosid jne. Eestil on keskkonnaküsimuses praegu kaks kolm suurimat ja pakilisimat vaenlast: õigustatult hingevaakuv põlevkivitööstus, millel tuleks rahus surra lasta, Rail Baltic praegu kavandataval kujul ja metsade jõhker üleraie. Järgmisena tuleks põlumajanduskeemia ületarvitamine jne. Süsihappegaasi emissiooni vähenemise võiks jätta eelmiste paranduste kõrvalnähuks. 
Kui Greta Thunberg'ile mingi kultuurilooline analoogia otsida, siis ta oleks see laps, kes hüüdis, et kuningas on alasti. Ta pole kindlasti lahendus, aga veel vähem on ta probleem. Probleem on ökosüsteemi taastootepiiri ületamine. Kus see piir täpselt on? Täpselt ei tea, aga kindlasti kuskil selja taga.

Lühidalt: kardan, et lapsed, kes on korralikult matemaatika ja füüsikatunnis käinud, mässavad praeguste poliitikute vastu veelgi vihasemalt. Ja õigusega. Ning kui nad veel bioloogiat ja ökoloogiat peaks ka juurde õppima, siis hoidke piip ja prillid. Ja värvilised sokid ja kaabu.

Pilt laste joonsitusvõistluselt 2016






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:22 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


21. september 2019Vaatlus korruptsioonile teoloogi seisukohalt 


Nädala kommentaar Raadio Kukusse 20.09.2019
 

Korruptsioon


Tere! Mina olen Mihkel Kunnus ja see on nädala kommentaar teemal „Korruptsioon“.


Korruptsioon on võõrsõna. See tuleb ladinakeelsest corruptio'st, mis tähendab rikutust, moraalset laostumist. Kõlab väga süngelt ja rängalt. Seevastu selle sõna lähim maakeelne sugulane – onupojapoliitika – kõlab märksa pehmemalt, lausa kodusoojust õhkavalt. Korruptsioon ei ole kuritegu, mis puudutaks rahvast nii-öelda seljaajutasandil. See on näiteks võrreldamatu pedofiilia või loomapiinamisega, mille puhul kommentariaat keeb lintšivihas ja võistleb selles, kes suudab võikama piinamisviisi õiglase karistusena välja pakkuda.


Onupojapoliitikaga on veelgi kiretumad lood. Onupojapoliitika, eriti selle sõna otseses mõttes – näiteks, et keegi võimukandja jääb oma onupoja soosimisega vahele – tekitab veelgi vähem kirgi, või lausa üldse mitte. See on mõistetav, sest siin hakkab läbi kumama arhailisem moraalikihistus. Näiteks ühe põhjusena, miks Afganistanis ei õnnestu kuidagi demokraatiat juurutada, on see, et vanad hõimutavad on liiga tugevad. Ja nende järgi on võimule saanul lausa kõlbeline kohustus oma sugulasi aidata. Teisisõnu onupojapoliitika on seal just nimelt moraalne, mitte ebamoraalne käitumine.


Taoline kahetisus peegeldub ka niinimetatud vilepuhujate puhul. Ühelt poolt on nad õigluse rüütlid, tõe paljastajad, teiselt poolt jällegi reeturid. Ja reetmine on rängim kuritegu arhailisemate moraalikoodeksite järgi. Isegi tapmisest rängem. Näiteks Dante põrgu kõige alumistes ringides pole mitte tapjad, vaid reeturid. Reetmises on nähtud teatavas mõttes üksikisikust sügavamale ulatuvat tapatööd, sotsiaalset tapatööd, elu põhiliste sidemete kahjustamist. Nende sidemete, mis on olulisemad igast niigi kaduvast üksikisikust, sest need sidemed teevad üldse elu võimalikuks inimesel, sel ülisotsiaalsel loomal. Reetmise vastand on truudus ja lojaalsus. Kellele? Ikka omadele. Omadele, kes on eristatud võõrastest, vähem omadest.

Õigusriik aga ütleb, et ei tohi olla omasid ja võõraid õiguse subjektide vahel. Aga see ei ole asjade loomulik olek. Selle pärast pidi revolutsiooniline Paulus omal ajal, kirjas galaatlastele, ütlema: „Ei ole siin juuti ega kreeklast, ei ole siin orja ega vaba, ei ole siin meest ega naist, sest te kõik olete üks Kristuses Jeesuses.“ See on hilisem arengukihistus, mis peab arhailisema kinni katma, aga ära ei suuda seda kaotada. 

Siin kohtume veel ühe hilisuusaegse refrääniga sotsiaalse õigluse sireenilaulus. See on diskrimineerimine. Diskrimineerimine tähendab laias laastus ebavõrdset kohtlemist mingil ebarelevantsel alusel. Kusjuures ikka kipuvad need ebarelevantsused olema mingi oma-kategooria laiendused. Soodustingimusi kiputakse andma oma sugulastele, oma soole, oma rassile, oma rahvusele, ammugi siis oma liigile. Neile ei tohi olla lojaalne, sest see on üldisemale tervikule ja üldisemale õiglusprintsiibile kahjustav. Ja ongi. Kohe väga.

Kui üleeelmiste valmiste aeg söandati poetada paaril korral, et mis see korruptsioon nüüd nii ränk kuritegu on, siis võttis tuline antisotsialist ja vabaturujutlustaja Peeter Koppel vaevaks kirjutada artikkel pealkirjaga „Korruptsioon jooksutab rikkuse loomise masina kinni“. Seal toob ta punkt punkti haaval välja kui laastavalt mõjub korruptsioon vabale turumajandusele kui rikkuse loomuse masinale. Tsteerin algust:
„Korruptsioon õõnestab õigusriiki ja tõkestab majanduse toimimist laiemalt. Õigusriik on aga turumajanduse olemasoluks hädavajalik. Majandusagentide omavaheliste suhte takistusteta toimimiseks on nimelt ülioluline, et omandisuhted ning kodanike õigused ja kohustused on üldiselt hästi teada, aktsepteeritud ning nende piirjoonte paigas hoidmiseks kasutatakse vajaduse korral (riiklikku) sunnijõudu. Turumajandus eeldab võrdsete võimaluste ja kindlate üheselt mõistetavate reeglitega mänguväljakut ning riik selle väljakuna peab majanduse tõrgeteta toimimiseks olema selline kus lepingud peavad, pettuse eest saab karistada ning kellelgi ei teki ebaõiglast eelist.“ 
Ja tal on õigus. Pole liialdus öelda, et korruptsiooni väljajuurimatus on üks põhjusi, miks majandusparempoolsete ideaalid iial liialt ei realiseeru.


See parempoolsete täbarus võib tekitada kõditavat kahjurõõmu majandusvasakpoolsete hulgas. Paraku kahjurõõmuga siin piirduda tulebki, sest kõik senised katsed luua võrdsusutoopiad on jooksnud selle sama klannistumise otsa. Sotsialismimaad kukuvad korruptsiooni tõttu läbi ja isegi rängemini, sest tsentraliseeritud ja rohkem ühiselutasandeid haarav võim korrumpeerib samuti tsentraliseeritumalt ja rohkemaid ühiselutasandeid haaravalt. Kõik katsed luua mingit sotsialismi on lõppenud mingit laadi nomenklatuuri tekkega, kus omade ja mitte-omade eristus on terav nagu mõnes päris vanas ühiselukorralduses. Marx ja Engels tabasid küll ära, kus on kurja juur, nimelt perekonnas, aga nende põhjendus oli vale. Perekond pole mitte ekspluateerimishierarhia rakuke, vaid eriti terava oma-võõra eristuse algühik. Romantilis-argisemas kõnepruugis: lapsevanematel on kalduvus oma lapsi armastada, hoolida neist rohkem kui teistest inimestest. Ka varanduse pärandamine neile tundub kuidagi õigem kui lihtsalt ühiskonnale jätmine ja nii edasi. Erandeid on muidugi, aga üldist tendetsi see ei väära. Kui onupojapoliitika saab ehk veel välja juurida, siis pojapoliitikaga on märksa raskem. 
Inimeste loomupärane kiindumistung rikub ära nii parempoolse vabaturu utoopia kui vasakpoolse tsentraalkorralduse utoopia. See väljajuurimatu kalduvus kohelda sõpru, endisi klassi- ja trennikaaslasi, suguvendi ja -õdesi heatahtlikumalt kui teisi inimesi, on teisest küljest vaadatuna see sama neetud ebaõiglus, kalduvus, mis vajab pidevat vastutööd. Kiindumuskalduvuse ja truudustungi püsiv ainevahetusjääk on sotsiaalne ebaõiglus. Gnostik Markion ütles Vana Testamendi Jumala kohta otsesõnu: see oli õiglane ehk kuri. Hea jumal on õnnestatud ebaõigluse Jumal, armastuse ja halastuse, mitte õigluse jumal. Ometi on tõsi, et need kvaliteedi on mõistlik jätta Taevasse. Või siis pere piiresse. Ühiskonda ja riiki ei saa nendele printsiipidele ehitada. 


Pööridudes tagasi etümoloogia poole corruptio – rikutus, moraalne laosatus. See osutub täpsemaks kui meeldiks tunnistada. Arhailisemat sõnavara kaasutades võib siis öelda, et korruptsioon on pärispatu sümptom sotsiaalsel tasandil. Teisisõnu, see on teoloogiline mõiste.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:41 8 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
19. september 2019Eesti teaduse ja kõrghariduse toetuseks 


Kõne Meeleavaldusel Eesti teaduse ja kõrghariduse toetuseks Tartus 19. septembril 2019





INIMENE, KES USALDAS RATAST








Head kohalviibijad, alustan mõne tsitaadiga.
Andres Arrak kirjutas kord aastal 2010 „Sirbis“i:
„Siiski ei tahaks ma nõustuda Kaupo Vipiga, et „kasvamine on lõppenud ning algamas on paratamatu kokkutõmbumine” ning et „demokraatia ei suuda üle elada majandusolude järsku halvenemist”ii.Tehnoloogia on ennegi imet teinud. Uued energiaallikad tekivad enne, kui vanad ammenduvad. Teist maakera ei ole meil aastaks 2030 vaja. Klaasitäiest mereveest võib New York põhimõtteliselt toituda terve nädala." 

Samas lehes kirjutab Urmas Varblane:
"Kaupo Vipi artiklist jääb mulje, et majandusteadlased ei pööra üldse tähelepanu globaalsetele probleemidele. Kindlasti on majandusteadlased siiski teadlikud sellest, et suur osa majanduses kasutusel ressursse on piiratud.Õnneks on ressursside hulgas ka erand – teadmus (knowledge). Väga suured lootused ongi pandud teadmuse kasutamisele  majanduses senisest hoopis suuremas ulatuses."iii

Mõned päevad hiljem kirjutas Mikk Salu „Eesti Päevalehes“:
"Miks on hukuennustused alati valeks osutunud? Sellel on kaks peamist põhjust.
Esiteks: maavarasid ei loo loodus, vaid inimene, täpsemalt, inimeste teadmised. Loodusvara on sotsiaalne konstruktsioon. Kakssada aastat tagasi ei olnud nafta loodusvara, vaid saaste, mille leidumine pigem kahandas maatüki väärtust. Kui rääkida majanduskasvust ja energiast, siis majanduskasv on informatsiooni, mitte maavarade küsimus."iv 

Rohkem näiteid ma ei hakka aja kokkuhoiu mõttes tooma. Ma kogusin neid tsitaate toona kui tõendeid usust teaduse lunastavasse toimesse.
Kontekstist nii palju, et esimesed neist oponeerisid Kaupo Vipi artiklitele ees terendavast kollapsist (Kaupo Vipi „Globaalpohmelust“ soovitan soojalt!).
Religioosne suhtumine teadusesse on pärast seda ainult süvenenud. Ja halvemuse suunas. Kui praegusaja probleemide puhul on tõesti ja igati õigustatud pöördumine teaduse poole – seal on tõesti meie peamine leevenduslootus –, siis suhtumine teadusesse on muutunud veelgi arhailisemaks, veelgi religioossemaks. Pean siin silmas seda, et Jumala poole küll pöördutakse ja temalt loodetakse päästet, aga palka talle ei maksta. Ta tuleb ja päästab... noh, omaenese kõikvõimsusest ja armust. Palvetamisest piisab.

Ometi, maisuses püsides, peaks olema strateegia ilmne. Kuna teaduses peitub meie peamine lootus, peaks seda ekstra hästi finantseerima, toetama, aitama. Sest teadus pole ju midagi muud, kui abstraktsioon teadlaste tööst. Teadlased aga on inimesed ja neile läheb vaja palka, turvatunnet, töörahu.


Tulles aga tagasi tänase sündmuse juurde. Nüüd tahaks tsiteerida Milan Kunderat:
„Mõistus suudab paljastada peene vale taha reeturlikult pugenud kurja. Kuid silmitsi rumalusega on mõistus võimetu. Siin pole midagi paljastada. Rumalus ei kanna maski. See on lihtsalt olemas, täiesti süütult. Alasti.“
Sarnaselt on ka valitsusliikmete sõnamurdjalikkusega. Mis on seda hullem, et kõik koalitsiooniliikmed taganevad siin oma antud sõnast. Teadusrahastuse suurendamiseks oli ühiskondlik kokkulepe olemas, oli lausa pretsedentitu üksmeel. Nüüd on pretsedentitu reetlikkus, sõnamurdmine. Siin pole midagi paljastada. See on lihtsalt olemas. 


Ürituse formaadist tulenevalt sõnastaksin nüüd nõudmised. Kuna ajakirjandusliku alatuse ajastul on oht, et sõnu kistakse kontekstis ja pannakse tähendama ka lausa vastupidiseid asju, peab nõudmised sõnastama väga täpselt ja ettevaatlikult.

1. Me nõuame, et valitsuse teaduspoliitika ja valitsusliikmete intellektuaalsete ja moraalsete omaduste adekvaatne kirjeldamine eristuks sõnalisel tasandil sõimamisest! 
2. Me ei allu lubaduste murdmise teel vägivaldsusele üles kutsumisele – ärme tõmba Ratast rattale!

Kordan: me nõuame, et valitsuse teaduspoliitika ja valitsusliikmete intellektuaalsete ja moraalsete omaduste adekvaatne kirjeldamine eristuks sõnalisel tasandil sõimamisest! 





ihttps://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/tarbimispidu-on-laebi/ 
iihttps://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/piiramatu-kasvu-piiridel/ 
iiihttps://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/tuleb-muuta-vaeaertushinnanguid/ 
ivhttps://epl.delfi.ee/arvamus/majanduskasvul-ei-ole-piire?id=51285364 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 15:57 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
9. september 2019Kas tähtsam on õigusriik või kombekas kleit ja õiged maneerid? 


Ilmus ajalehes „Postimees“09.09.2019


Kas tähtsam on õigusriik või kombekas kleit ja õiged maneerid? 

Mihkel Kunnus




„Postimehe“ möödunud reedesest juhtkirjast võis lugeda: „Kaks kriminaalkorras süüdi mõistvat otsust võiksid anda surmahoobi ka suurele parteile. Kuid kohus otsustas teisiti, andes Keskerakonnale justkui vabad käed jätkata nii, nagu seni: karistus klatitakse ära – maksegraafikuga 2000 eurot kuus – maksumaksja taskust tuleva rahaga ning kõik läheb edasi.“ (PM 6.09.2019)
See kergitas teadvusesse küsimuse – kas korruptsioon on pelgalt äririsk? Kusjuures õige tühine. Võiks isegi öelda, et asjade praegune kulg on korruptsiooni soodustamine. Vahele jäädes – mida isegi ei pruugi juhtuda, eks – pole tagajärjeks midagi enamat, kui kuluderea pisuke paisumine. Tühiasi. Igati kantav, puhtratsionaalselt lausa õigustatud risk. Tuli ka meelde, et olen sellise küsimusega pealkirjastatud arvamusloo juba kirjutanud, kuus aastat tagasi, seoses nn Oa tänava skandaaliga (PM 12.06.2013). Ka siis ei lõppenud korruptsioonijuhtum – toona reformierakondlik – poliitilisest perspektiivist vaadatuna millegi muuga kui kasumi ajutise vähenemisega. Jah, mitte krahhi, pillide kotti paneku või miinustesse langemisega, vaid kasumi ajutise vähenemisega. Korruptsioon tasus ära ka koos vahele jäämisega.

Korruptsiooni eest sellises valdkonnas rahatrahviga piirdumine on sama naeruväärne kui seda oleks dopingu puhul spordis. Rahatrahv ja korras, siis kohe võistlustulle tagasi. Analoogiat võiks kasutada ka konstruktiivselt st võib-olla peaks neid karistama samuti nagu dopingupatuseid st alguses ajutise võistluskeeluga ja korduval rikkumisel eluaegsega.


Kaja Kallas kirjutas 18. märtsil oma blogis, et välistasid koostöö EKREga muu hulgas selle pärast, „et nad propageerivad õigusriigi alustalade õõnestamist“. Propageerivad. Õigustavad. Ähvardavad. Aga Keskerakond aktiivselt õõnestab. Juba ammu. Sest selline korruptsioon on õigusriigi praktiline õõnestamine, mitte kõigest deklaratiivne või sümboolne. Õigusriik tõhendab õiguse esimust, aga korruptsioon õigusest raha jõul mööda minemist. Ja ka majandusele tervikuna on see väga kahjuliki.
Aga siin on Reformierakonna ja Keskerakonna klapp mugavam, sest nad mõlemad on puhastatud küünealuste ja kombeka suupruugiga ning õigusriigi õõnestamine käib neil valged kindad kandes.
Väikse kohandustega kehtib nende kohta see, mida ütleb Lev Tolstoi jutustaja „Kreutzeri sonaadis“: „Ütelge kogenud edvistajale, kes endale ülesandeks on teinud meest võluda, millega tahab ta meelsamini riskida: kas sellega, et olla ahvatletava juuresolekul paljastatud valetamises, julmuses, isegi liiderlikkuses, või sellega, et end tema ees näidata halvasti õmmeldud ja inetus kleidis, — iga naine eelistab alati esimest. Ta teab, et meie, mehed, aina luiskame õilsatest tunnetest, vajame aga ainult ihu, ja andestame seepärast kõik jõledused, kuid ei andesta inetut, maitsetut, halba riietust. Edvistaja on sellest teadlik, iga süütu neiu aga teab seda vaistuliselt, nagu teavad seda loomad.“
Sestap tegi Kristen Michal omal ajal õigesti ja panustas riietusele. Ilus ja maitsekas, säravvalge kampsun on just see, mis avitab.


Ahto Lobajakal on ju õigus, kui ütleb, et „2012. aastal juhtus Andrus Ansipi ja Kristen Michali erakond Vestmann-Piibeleht-situatsioonnis peale jääma ühe varasema ajaloolist mastaapi valiku tegemise ajal, milleks oli suhtumine poliitilisse korruptsiooni. Reformierakond oli toona see, kes valimistsükli pikkust ja paindumatust kasutas ära FOKK – formaalselt on kõik korras – olukorra tekitamiseks.“ („Sittväetis“ 2.09.2019 PM)


Enne valimisi olen huvi pärast ikka uurinud valimiskompasse ja kõige sagedamini saanud tulemuseks, et mul on suurim ideoloogiline kattumine Keskerakonnaga. Et olen mõneski mõttes vasaktsentrist. Ometi pole mul isegi sekundimurdosaks tulnud kiusatust Keskerakonda valida. Ja maailmavaatelisel positsioneerumisel pole sellega midagi pistmist. Sama Reformierakonnaga.
Kui õigusriiki võrrelda plekktünniga – võrrelda võib omavahel mida iganes, Ferrarit sidruniga või NSVLi ELiga – siis korruptsioon oleks justkui korrosioon, tähendab miski, mis vaikselt asja düsfunktsionaalseks närib. EKRE tegevus meenutab selles võrdluses tünni kolkimist – lärmi on hirmsalt, vanad sõbrad katavad ehmunult kõrvad, aga nii tömbi asjaga plekktünni katki ei tao. Isegi kui kuraasi ja pealehakkamist on rohkem kui küll. Ikka joostakse kärss vastu erinevaid protsetuurireegleid lömmi. Ja see on hea, sest alternatiiv oleks veel hullem.


Kui aga sellele õnnetule olukorrale – ja olukord on õnnetu, sest nii kõveratest mandaatidest sirget koalitsiooni vist kokku panna ei saagi – püüda mingi elujaatavam analoogia leida, siis meenub Julius Wagner-Jaureggi allaandmatu optimism. Ta leiutas malarioteraapia ja sai selle eest 1927. aastal Nobeli preemia meditsiinis. Malarioteraapia seisnes selles, et süüfilisehaige nakatati malaariaga ja malaaria tekitatud palavik küpsetas toona ravimatu süüfilise organismist välja. Malaariat oli juba kergem ravida. Loodetavasti on nõnda ka meie poliitilises analoogias.










iDetailsemalt on vaevunud seda selgitama näiteks Peeter Koppel https://arileht.delfi.ee/news/uudised/peeter-koppel-korruptsioon-jooksutab-rikkuse-loomise-masina-kinni?id=66952738 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:11 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. september 2019Igavatest asjadest ei tüdine kunagi ära. Intervjuu Meelis Friedenthaliga 
Tehtud Estonian Literary Magazine'i jaoks. Ilmus ka ajalehes "Sirp" 18.08.2019



Luuletamine pärast Auschwizi ja kirjandus enne ökoloogilist katastroofi
Alljärgnev intervjuu on tehtud 2019 aasta juuli alguses ajakirja Estonian Literary Magazine jaoks. Mihkel Kunnus küsitleb kirjanikku ja teoloogi Meelis Friedenthali.




Meelis Friedenthal, ühe su meeldejäävamava teksti, romaani „Mesilased“ tegevus toimub nn väikse jääaja ajal, mil siinse ala rahvastik langes suure kolksuga. Nüüd terendab midagi sarnast ees, aga lausa globaalselt, temperatuur liigub küll vastassuunas, aga taas tuleb esile inimese abitus ja olemishaprus. Pärast Auschwitzi olevat (olnud) luuletamine võimatu. Kuidas on lood kirjandusega enne ökoloogilist kollapsit, kuuenda suure väljasuremislaine esimestel päevadel?




Osaliselt on sinu küsimuses juba vastus sees, siin on mitmeid viiteid minevikule. Kirjandus toetubki paratamatult alati minevikule, ajalisus on nii kirjutamise kui ka lugemise protsessi sisse kirjutatud. Muidugi võib öelda, et selline minevikule toetumine ja selle tõlgendamine toimub sageli oleviku probleemidele lahenduste leidmise pärast. Sellisena on kirjandus teatava piirini võimeline kujundama arusaamu minevikust ja selle kaudu mõjutama tulevikku. Võibolla see ongi kirjanduse utopistlik võimalus, luua olemasoleva põhjal mingisugust uut kimäärilist maailma, mitte niivõrd prohvetlikult seda maailma ette ennustada. Mulle näib, et praegu, elades aeglase katastroofi eelaimduses, võib proovida vaadata tagasi minevikku, et kas me suudame sealt midagi õppida. Utoopia kerkis žanrina esile varauusajal, just sellel perioodil kui olid levimas apokalüptilised hirmud maailmalõpust ja tajuti selgelt olemasoleva maailmakorra kokkuvarisemist. Kokku varisesidki nii poliitilised kui ka religioossed struktuurid, mis olid keskaja jooksul Euroopat kujundanud ning asemele tekkis modernne maailm. Utoopiad olid osa sellest protsessist, mille kaudu üritati sõnastada programme uue maailma jaoks. Olemata teinud sellealast statistikat on mul aga tunne, et utopistlikku vaadet on praegusel ajal vähe, pigem on levinud rohkem või vähem moralistlik düstoopilis-apokalüptiline ootus. Mis on mõistagi vajalik ja vältimatu, olukorra diagnoosimine ja isegi karikeerimine on paratamatu, aga usutava ja vastuvõetava pääste sõnastamine tundub puudu. Kui aga päästet ei ole sõnastatud, siis seda ka ei tule. 




Tunnistan, et mu küsimus oli vähem formaalne kui mulle meeldinuks. Ühelt poolt saan aru suhtumisest, mis käratab, et maja põleb ja see pole aeg tegeleda kirjanduse ja muu meelelahutusega, või et  igasugused kunsti-inimesed tuleks tootvale tööle saata. Teiselt poolt tahaks vastu käratada, et praegu pole suuremat sigadust kui tootev töö ja et me koduplaneet on kooma veerele toodetud. Küll oleks hea kui inimesed ohjeldamatu ja üha enam robotiseeritud tootmise asemel musitseeriks, loeks ja kirjutaks, mitte ei tarbiks asju ja reisiks oma sisemaailmas, mitte lennukiga niigi hapras atmosfääris. Kuidas sa seda pingevälja näed?




Ma kardan, et see ei ole päris otsene vastus su küsimusele, aga ma olen juba mõnda aega mõelnud igavuse tundmise olulisusest ja - näilise - mittemidagitegemise vajalikkusest. Teisisõnu näib, et nii meelelahutus kui tootev töö on mingil moel ikkagi tegutsemine, enese tegevuses hoidmine. Eriti just praegusel ajal on võimalik pidevalt end lõbustada kasvõi seriaalide vaatamisega või võrgust poliitika kohta lugemisega. No ei ole igav, kahjuks. Muidugi võib öelda, et võimalus tunda igavust tähendab, et keegi teine peab eluspüsimiseks vajaliku töö sinu eest ära tegema ja tegelikult pole võimalik pikalt tõelist igavust tunda, sest kui inimene paigutada sensoorse deprivatsiooni tingimustesse, siis läheb ta varsti hulluks. Aga samas selline pidev vaimses lõbustuspargis ringi jooksmine või tähtaegade hirmus rabelemine toidab ärevust ja pinget ning see üldine ärevuse foon muudab inimesed muidugi tähelepanelikuks, aga samas vastuvõtlikuks rutakatele ja läbimõtlematutele otsustele, kiirele vihale, tähelepanu hajumisele. Seesama poliitiline ärevus, mis meil siin praegu valitseb, on mingit pidi just sellise hirmuseguse põnevuse tagajärg, kuidas jagunetakse kangelaslikeks ja dissitentlikeks patriootlikeks võitlejateks, radikaalseteks headuse kaitsjateks. See on oma monotoonnses ärevuses tüütu, seda ei jõua lihtsalt enam vastu võtta. Ma saan muidugi aru, et kui sina ei sekku maailma, siis sekkub maailm sinu ellu ja muidugi ma ei ole - ega tahagi olla - neutraalne. Aga see on kõik lihtsalt tüütu, nagu peavalu. Ei saa tunda igavust, ei saa midagi muud teha kui vaid selle tuikamise peale mõelda. Kirjandus on siin vahest teatavas eelisseisundis, sest see on aeglasem, vahel oma arutluskäikudes natuke igavgi. 




Huvitav. Ma olen ikka mõelnud - võib-olla on see liiga julge üldistus -, et teatud seesmise arenguastme juures kaob ära võime tunda igavust. Vähemasti siis, kui mõistame igavuse all nälga väliste muljete järele, seisund, mis näiteks (nutiseadmete eelses) lapsepõlves oli sage. Nüüd piinab pigem väliste muljete liig. Millal sa üldse viimati tundsid tõelist igavust?




Ma vahel püüan igavust tunda, selles mõttes, et ei tee otseselt mitte midagi, vaatan näiteks niisama aknast välja ja ei püüa peas midagi planeerida ega selgeks arutada. Mõtted muidugi tulevad ja lähevad iseenesest, väga kaua niimoodi olla ei saa, aga selline mittemidagitegemine, isegi mitte mediteerimine või millegi nimel pingutamine, tundub kuidagi sobiv. Selle kohta on viimasel ajal ka hulgaliselt uurimusi tehtud, et igavuse tundmine on igatpidi loominguliselt kasulik, ma ei oska neid tulemusi ei ümber lükata ega kinnitada, aga igavus kui tunne on ilmselt midagi järjest haruldasemat juba iseenesest. Näiteks valu, hirmu või kiivuse käes ei ole võimalik seda tunda. Niiviisi on igavus väga erinev tüütusest, sest igavatest asjadest ei tüdine ära. Ma vahel olen sattunud lugema mingisugust igavat raamatut, aga kuidagi nii täpselt, et ei hakka tüütama, ei hakka vastu, aga ei ole ka põnev. Loed ja oled kuidagi parajal kaugusel kõigest. Ma ei ole muidugi kindel, et see alati autoritel meelega valitud stiil on. Samas on muidugi raamatuid kus põnevuse või emotsiooni püüdmine on omaette eesmärgiks, lihtsalt siis mingi ekstreemsusega šokeerida või häbitusega rabada, see ei tundu palju parem populistliku poliitika võtetest.  




Vahel mõtlen - alati välja ütlema seda ei kipu - et kui kirjandus suudaks inimesi kasvatada, siis peaks Venemaa olema üks arenenumaid ühiskondi. Aga.
Samas olen ikka veendunud, et see on õige, et ülikoolides on kirjadusteaduskonnad enesestmõistetavad, aga näiteks arvutimänguteaduskonnad mitte. Teatud kirjanikutüüp - romaanikirjanik umbes nii nagu määratleb Milan Kundera - on olnud uusaegse inimmõistmise tipp. Kui elujõulisena näed seda traditsiooni?




Võibolla mitte igakülgselt elujõulisena, aga samas väga vajalikuna. Kirjandus mitte ainult ei uuri inimest vaid ka loob inimest, annab lugejale ettekujutuse, milline üldse saab olla inimene. Ma arvan küll, et Dostojevskil on suur rolli Vene inimese kujundamisel, tema programm oli ju luua vastukaal “Lääne mõtlemisele” ja mitmes mõttes see on praegu ju teostundki. Kui me näiteks vaatame meie kooliprogramme, siis kirjandus on üks väheseid valdkondi seal, mille kaudu õpitakse inimest tundma, ei inimeseõpetus ega bioloogia ei anna seesuguseid teadmisi, meie koolides puudub üldiselt eetika ja filosoofia, religiooniõpetus jms ained ning vaid ajaloo ja kirjanduse kaudu toimub üldse inimvaimu käsitlemine. Kuni valgustusajastu lõpuni aga toetus enamus Lääne haridusest just antiikkirjandusele ja Piiblile. Kirjanduse lugemine on põhimõtteliselt üks väheseid ligipääsuteid nende teemade juurde ka tänapäeval, terved rahvad koonduvad mingisuguste tekstide ümber, mille kaudu nad end mõtestavad. Raamatud, mida kõik on mingil põhjusel lugenud (nt kasvõi kohustuslik kirjandus koolis), määrab põlvkonnad, nad saavad nende tekstide kaudu omavahel kontakti, see loob ühise mõtlemisplatvormi. Praegu on muidugi probleemiks, et selliseid tekste jääb üha vähemaks, mida “kõik” on lugenud. See tekitab paratamatult kultuurilist getostumist, kaotab võimaluse vihjeteks ja viideteks suuremate rühmade vahel, vandeseltsliku tihedama ja lühendatud suhtluse vormi. On oht, et suhtlemine muutub iroonia- ja viidetevabaks, vaid ühetasandiliseks informatsioonivahetuseks. Ma ei ole kindel kui hästi suudavad seda meemid ja netflixi seriaalid asendada.




Sellega on raske mitte nõustuda. Kohustusliku kirjanduse kohustuslikkuse üle hädaldatakse alatasa ja sageli teevad seda just nimelt kaasaegsed autorid, kes näevad selles institutsionaliseeritud nimekirjas liiga vägevat konkurenti. Ometi on mul tunne, et selles tohutus paljususes, mis meid tänapäeval ümbritseb, peitub killustumisoht ning just nimelt on vaja ekstra rõhutada klassika tähtsust, et tekiks korralik vaimne ühisbaas, mis üldse võimaldaks vähegi sügavamat suhtlust. Milline on sinu suhe kohustuslikku kirjandusse? Lugesid omal ajal hea meelega? Kas “Tõde ja õigus” ja “Kevade” läksid korda?




Ega väga ei läinud. Ma lugesin truult kõik kohustusliku kirjanduse küll läbi, aga ei Tammsaarega ega Lutsuga mul kooli ajal mingisugust kontakti ei tekkinud. Näiteks Goethe Fausti lugesin küll juba kooli ajal väga hea meelega. Aga see muidugi polegi alati vajalik, et tekiks kontakt, vaid vaja on nendest lehekülgedest ennast kasvõi läbi lohistada. Ma hindan neid kohustusliku kirjanduse tekste praegu palju rohkem, Tammsaart olen pärast paaril korral üle lugenud, tema ambitsioon ja haare on muljetavaldavad. Aga kooli ülesanne ei olegi õpetada ju seda mis on lastele enne teada või mis on neile meeldiv, vaid seda, mida peetakse vajalikuks. Kõik õpivad meil matemaatikat hoolimata sellest, kas see on neile huvitav või mitte, sest nii ühiskond kui õpetajad usuvad kuidagi, et see on neile väga vajalik ja selline usk aitab ületada kõhklusi, kas ikka on vaja ruutvõrrandit õppida või mitte. Kuna meil pole sarnast usku kirjandusse, siis on sellist ebakindlat rabelemist palju ja nii nagu koeraomaniku ebakindlus kandub üle koerale, nii kandub ühiskondlik ebakindlus kirjanduse suhtes üle. Kuigi viimasel ajal on muidugi palju juttu olnud selles, et need ühiskondlikud muutused kõige oma alternatiivsete faktide, populismi jms kraamiga, on valdkond, mille vastu aitaksid vaid teadmisest inimesest ja ühiskonnast ja ajaloost - ehk siis humanitaarsed teadmised - pole ometi see kuidagi ametlikult ikkagi selgelt sõnastatud. Hiljuti just oli uuring, et filosoofia on parem vahend teatavate pseudoteaduslike argumentide äratundmiseks kui koolimatemaatika või -füüsika. 




Küsimus võib näida piinlikkuseni tüüpiline, aga mind huvitaks väga, millised on su viimased sügavamad lugemiselamused? Mida soovitaks ja miks?




Ma katsun mõõdukalt palju lugeda, tähendab, erialasele kirjandusele lisaks ka niisama, ilma mingi selge eesmärgita. Viimasel ajal on filmid ja seriaalid pigem pettumust valmistavad, aga kirjandus üldiselt ei valmista pettumust - kuigi suuri ja eredaid lugemiselamusi tuleb vist harvem ette kui enne. Ma kahtlustan, et siin on tegemist mingi võimetusega kirjandust nautida “niisugusena nagu see on”, vaid selle asemel ma kipun ikkagi analüüsima, et kuidas see on tehtud ja miks autor on just selliseid valikuid langetanud. Samas mõned tekstid jälle ületavad selle distantsi. Kõige viimane raamat, mille ma lõpetasin oli Susanna Clarke “The Ladies of Grace Adieu”, see on lühilugude kogumik, kus on toredat erinevate stiilidega mängimist. Hiljuti loetud jutukogumikest meeldis mulle David Foster Wallace “Teatavate piiride poorsusest”, üldse maksab Loomingu Raamatukogus ilmunud raamatuid kõiki lugeda. Viimati loetud romaanidest tahaks - erinevatel põhjustel - soovitada Lukas Bärfussi “Koalat” ja Daniel Galera “Verest nõretavat habet”. Eesti autoritest paar aasta tagust Baturini “Mongolite unenäoline invasioon Euroopasse”, ma arvan, et see on viimaste aastate jooksul üks paremaid Eesti keeles ilmunud tekste.

Ja küsimus sulle kui kirjanikule. Mis suunas uitab praegu sinu kui autori (ala)teadvus? On midagi vaimus küpsemas?




On küpsemas, või õigemini ei teagi, kuidas seda nüüd kirjeldada - ma arvasin, et ma isegi olen päris kaugele jõudnud järgmise raamatuga, aga siis hakkasin seda üle lugema ja jõudsin järeldusele, et niisugusel kujul ei kõlba. Ma ei teagi täpselt, mida sellega nüüd peale hakata, võibolla peab otsast peale alustama. Iseenesest on see mul esmakordne kogemus niiviisi raamatule otsa vaadata ja jõuda järeldusele, et ei sobi, võrdlemisi segadusseajav, aga õpetlik muidugi ka.




Elagu õpetlikkus! Lõpetuseks sarnane küsimus kogu kirjanduselule laiendatult: tajud ehk mingeid üldisemaid tendentse praeguses kirjanudeselus? Kas ehk tegevpoliitikute spontaansed sõnavõtud  pole võtnud satiirikutelt ja absurdikirjanikelt töö? Kas sotsiaalmeedia on autori ellu äratanud ja autori biograafiast saanud loomingu oluline osa?




Tõsi ta on, et kui postmodernism jõuab juba poliitikasse, siis kirjandus peaks olema juba edasi liikunud. Selliselt tahaks näha tegelikult uut modernsust, uue maailma mõtestamise püüet. Nende biograafiate taga võib olla autentsuse otsing, mis muidugi on väga modernne igatsus, sealtsamast hakkab mõistagi ka autor taas surnust üles tõusma. Mul on tunne, et autor on praegu igasuguste väljamõeldud uudiste ja eksitavate valede rägastikus üks võimalus mingisuguse kindluse, aususe, tõenäolisuse saavutamiseks. Et kirjatüki taga on tõepoolest keegi, kes vastutab ja see vastutus ei ole pelk konstruktsioon. 




Igatahes nende sõnade taga oli Meelis Friedenthali meiliaadress. Aitäh ja pikka iga!


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:46 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
27. august 2019Jumala vari ja mehe rinnanibude teoloogia. Arutlus Carl Gustav Jungist 


Ilmus ERRis 26.08.2019


Jumala vari ja mehe rinnanibude teoloogia

Mihkel Kunnus 


Alljärgnev tekst on kirjutatud Carl Gustav Jungi raamatu „Vastus Iiobile“ eesti keeldes ilmumise puhul.
Siin arutletakse, miks ja kuidas Jungi looming väärib tutvumist ja kuidas sellega alustada ning seejärel vaadeldakse tema teooriate sobitumist oma- ja praegusaegse bioloogiateadusliku ning üldisema kultuurifilosoofilise kontekstiga mõnes relevantsemas aspektis.

Pikemad tsitaadid ja märkused on joonealustes.


***




Inimesed on ajaloo jooksul õppinud küll valitsema maailma enda ümber, kuid oma sisemaailma pole nad seni suutnud kuigivõrd kontrolli alla saada. Me oskame ehitada paisu ja peatada jõe voolamist, aga me ei oska peatada keha vananemist. Me oskame luua niisutussüsteeme, aga meil pole seni olnud aimugi, kuidas luua aju. Kui sääsk meie kõrva ääres piniseb, siis oskame selle maha lüüa, aga kui mingi mõte meil peas kumiseb ega lase magada, ei oska suurem osa meist seda mõtet vagaseks teha.
- Yuval Noah Harari „21 õppetundi 21. sajandiks“




Seda, et jumalus avaldab meile mõju, saame kindlaks teha ainult psüühika vahendusel, kusjuures meie võimuses ei ole eristada, kas see toime tuleneb jumalast või alateadvusest, s.t meil ei ole võimalik kindlaks teha, kas jumal ja alateadvus on kaks erinevat suurust. 


- Carl Gustav Jung „Vastus Iiobile“









Sissejuhatuseks
Carl Gustav Jung sündis paar aastat enne Anton Hansen Tammsaaret. Kas sellise teadlase tekstid väärivad enamat kui teadusajaloolist huvi? Väärivad, sest õigus on neil, kelles eelmises lauses toodud määratlus – teadlane – protesti tekitas. Šveitsi psühhiaater ja analüütilise psühholoogia rajaja Carl Gustav Jung (1875-1961) ei ole teadlane. Vähemasti selle sõna kitsamas, modernistlikumas ja positivistlikumas tähenduses, kus teaduse mõiste sisaldab vaikeeeldusena ajas arenemist, seda, et tänapäeva teadlased arendavad oma eelkäijate ideid edasi ja ületavad need. Näiteks Valdur Mikita on öelnud, et sisekõne uurimine pole pärast Lev Võgotskit eriti edasi arenenud. Ja tal on suuresti õigus. Ja see on igati mõistetav, sest sisekõne on miski, mis on ühel poolt meile kõige vahetum reaalsus üldse, teisalt teeb just see vahetus selle teadusliku uurimise nii raskeks (eriti arvestades tänapäevase teaduse institutasionaalseid ja formaalseid nõudeid, mis tuleb garantiitunnistuse „Teaduslik“ saamiseks täita). Seepärast tasub sisekõnest huvitujal ikka ammuse Võgotski teoste poole pöörduda.
Sama on Jungi käsitletava ainesega. Kummati on Jungi ja Valdur Mikita huvivaldkond paljus kattuv, nad mõlemad arutlevad selle üle, kuidas meie kehadesse pakitud evolutsioonivanune mälu aktualiseerub kogemuslikult, kuidas kerkib teadvusesse, kuidas mõjutab motivatsioonidünaamikat ja afektistruktuuri. Valdur Mikita sügavam geniaalsus ja originaalsus peitub just seal, kuigi tuntud ja armastatud on ta hoopis muude kihistuste pärast. Aga alljärgnev käsitlus on Carl Gustav Jungist.

Milleks üldse tutvuda Carl Gustav Jungiga?
Küllap on viimatine eestindus, Jungi hilise loomeea suurteos „Vastus Iiobile“ (EKSA, 2019) üks ebasobivamaid tekste, millega alustada Jungi mõttemaailmaga tutvumist. Ometi tutvumist see väärib. Võib ehk isegi öelda, et iseäranis praegusel ajastul, mil inimhinge hämaramates soppides peituvad motiivitasandid ähvardavad taas jõulisemalt sekkuda ühiskondliku elu suunamisse. Sest nagu Juri Lotman kirjutab essees ”Nõiajaht. Hirmu semiootika”, et ”otse Euroopa tsivilisatsiooni kõige valgustatuma ajastu hakul, ajal, mil tehnika, kunsti, maadeavastuste, tootmise alal tehti silmapaistvaid edusamme, saavutas hirm nõidade ees ja nende julm tagakiusamine sellise hoo, millist keskajal polnud nähtud ning millega ei kaasnenud mitte üksnes taandareng kohtumenetlustes, vaid ka väga arhailiste kujutelmade taassünd” ja essees ”Tehnikaprogress kui kulturoloogiline probleem”i lisab ta, et ”kiire ning plahvatuslik progress teaduse ja tehnika vallas pöörab segi kogu argise elukorra ja muudab niihästi ajastu sotsiaalset kui psühholoogilist struktuuri”. Kui ühiskondlikud muudatused on liiga kiired, siis ”harjumuslik, tavaline lakkab olemast efektiivne; see sünnitab massilisi stressi- ja hirmusituatsioone ning reanimeerib väga arhailisi teadvusmudeleid. Teadusliku progressi taustal võib aset leida psühholoogiline regress, mis oma potentsiaalsete võimalustega viib kontrollimatute tagajärgedeni. Teadus suurendab sündmuste ennustatavust, reaalelus aga võib ilmneda midagi täiesti ennustamatut”. 
Arhailised kujutelmad ja nende kõikuv aktuaalus inimese püühikas ja sedakaudu motivatsioonidünaamikas olid aga Carl Jungi kesksed analüüsiobjektid. Heaks meenutuseks võib olla nooremas keskeas ja vanemale Eesti lugejale märksõna „Monoloog tundmatuga“. Mäletate seda Vahur Kersna juhitud jutusaadet aastatel 1990-91? Sel eriti terava ühiskondliku murrangu ajal oli meie riigitelevisioonis iganädalane ülevaade inimeste UFO-kogemustest. Selle fenomeni ühe süvapsühholoogilise analüüsi andis Carl Jung juba aastal 1958 (külma sõja kuumematel alguspäevadel kubises taevas samuti tundmatutest lendavatest objektidest) ning selle tõlge oli esimene eestikeelne raamat Jungilt („Tänapäeva müüt. Asjadest, mida nähakse taevas“, Vagabund 1995, tõlkinud Mati Unt). 

2. Kust alustada tutvumist Jungiga?

Üsna hea ja referatiivse eestikeelse ülevaate saab Epp Annuse toimetatud kogumikust „20. sajandi mõttevoolud“ (TÜ Kirjastus 2009), kus Jungile on pühendatud omaette artikkel. Päris hea oleks alustada ka tema autobiograafiast „Mälestused, unenäod, mõtted“, mille tõlkest ilmus hiljuti kordustrükk (Eesti Raamat 2017, edasi: MUM, pikemad tsitaadid on toodud artikli lõpus). See on isiklikuma mõõtmega teos ning evib ka kultuuriloolise väärtusega kõrvalepõikeid, ent on selle võrra mahukam (ca 400lk) ja laialivalguvam. Küllap aga tasub siin ära märkida, et Jung oli pikalt tõrges oma mälestusi publitseerima ning seda osalt just seetõttu, et „Vastus Iiobile“ leidis nii halva ja mõistmatu vastuvõtuii. 
Vaevalt, et praegune vaimne õhustik selleks eriti soodsam on. Pigem vastupidi. Seda aitab hästi näitlikustada moto, mille Ivar Tröner valis raamatu „Vastus Iiobile“ tutvustuse alustamiseks:
„… Maarja Taevasse võtmise dogma, mida – olgu möödaminnes öeldud – pean olulisimaks religioosseks sündmuseks alates reformatsioonist. Protestantlikul vaatenurgal ei jää muud üle kui vihastada, olles vaid meeste religioon, milles pole mingit metafüüsilist vastet naisele …“ (ptk XIX). Moto on väga hästi valitud, täpselt ja representatiivselt, aga paljud üldse tänapäeval mõistavad selles öeldut ja ammugi see veel kaasa kõlab? Kas keegi on näiteks kohanud feministi, kes viitab Maarja Taevasse võtmise dogmale?
Olgu siin kohe ka ära öeldud, et see, kes end Jungi mõttemaastikul ja kaasaja teoloogias kodusemalt tunneb, võibki pigem pöörduda Tröneri kommentaari ja Iiobi-raamatu enese juurde. Kuid vaevalt leidub eesti lugejate hulgas palju neid, kes üldse sest 1950. aastal paavst Pius XII poolt vastu võetud Maarja taevasse võtmise dogmastiii suuremat kuulnudki on, saati siis valmis on nõustuma selle pidamisega reformatsioonimõõtu religioosseks sündmuseks. 
Lühimalt: Jungi „Vastus Iiobile“ eeldab avanemiseks üle keskmise ulatuvat teoloogilist ja psühholoogilist eruditsiooni ning küllap ka autori ja lugeja filosoofilise temperamendi märkimisvääret kattumist.
Eelöldu tõttu arvangi, et kõige optimaalsem on algajal Jungi huvilisel alustada näiteks Jordan Petersoni Jungi-teemalistest videoloengutest või siis Calvin S. Halli ja Vernon J. Nordby väiksemahulisest raamatust „Sissejuhatus Jungi psühholoogiasse“ (Väike Vanker 2007). 


3. Ilmumisajastu toonaseid ja praeguseid jälgi


Tõlkija Kristiina Kivil on psühhoanalüüsi ühe keskse mõiste Unbewusste vastena kasutanud alateadvust (väikse tõlkeloolise ülevaate annavad teemast Alo Jüroloo ja Vaino Vahing Jungi „Psühholoogiliste tüüpide“ (Ilmamaa, 2015) eessõnas.). Leian, et sõna „alateadvus“ on hea valik. Eelkõige seetõttu, et see Johannes Semperi kasutusele võetud vaste („Kalevipoja rahvaluulemotiivide analüüs“, 1924) on juba meie keeles kodunenud, kuigi akadeemilisemad tõlkijad ja käsilejad peavad vajalikuks selle ümber ikka polemiseerida (põhjendatult!). Teiseks „alateadvuse“ plussiks on minu arust see, et see viitab sellele, et alateadvus on teadvusega mingis mõttes „samast ainest“. Tõlkevasted „teadvusetus“, „mitteteadvus“ jms tekitavad mu arust mulje, et alateadvuse ja teadvuse vahel on mingi radikaalsem ontoloogiline lõhe. Eriti on see mulje sõnaga „mitteteadvus“, mis implitseerib õige järsu eituse teadvuse suhtes, ometi jutlustab Jung ju mingis mõttes teadvuse haarde laienemist alateadvusesse, tähendab teadvuse ja alateadvuse piir on sujuv ja muutuv-muudetav (küllap kõige igapäevasemalt kogeme seda oma uinumisprotsessi tähele pannes). Samuti tundub mulle, et „mitteteadvus“ implitseerib, ütleme, antropomorfistliku antropotsentrismi. Ometi Jung nägi inimese ja teiste liikide vahel evolutsioonilist pidevust, tähendab esindas maailmapilti, mis on veel praegugi nõnda haruldane, et üks tuntumaid kaasaja primatolooge Frans de Waal on pidanud vajalikuks seda pikalt avada ning on sihtsõimamiseks loonud isegi vastav termini – neokreatsionism. Viimane seisneb siis selles, et „tunnistab evolutsiooni, ent ainult poolenisti. Selle keskne tõekspidamine on, et põlvneme ahvidest küll keha, aga mitte mõistuse poolest. Otsesõnu välja ütlemata eeldab see, et evolutsioon seiskus inimpea juures. See idee on jäänud valdavaks paljudes sotsiaalteadustes, filosoofias ja humanitaarteadustes"iv. 
Inimese loomuse mõistmist ähmastav eelarvamus radikaalsest erinevusest inimese ja looma vahel, mis on saanud kultuurilooliselt küllalt täpse määratluse mõiste „kartesiaanlik dualism“ näol, ei kummitanud Jungi isegi mitte noorusaastatelv. Küpsemas eas formuleeris ta selle arusaama juba üsna klaarilt: 
„Lõppude lõpuks on kujutlus, nagu oleks inimene kogu oma aus ja hiilguses loodud ilma eelastmeta kuuendal loomispäeval, mõnevõrra liiga lihtne ja arhailine, et see võiks meid rahuldada. Kuid kõiges selles, mis puudutab psüühet, jäävad meie arusaamad kindlalt püsima: meile on mugav mõelda, et psüühes pole mingeid arhetüüpseid eeltingimusi, et see on tabula rasa, et see tekib uuesti sünni puhul ja on üksnes see, mida ta endast ise kujutab.
Teadvus on fülo- ja ontogeneetiliselt sekundaarne. Me peame omati seda selget tõsiasja mõistma. Nii nagu kehal on miljonite aastate pikkune anatoomiline eelajalugu, nii kujutab ka psüühiline süsteem nagu iga inimorganismi osa sellise evolutsiooni resultaati ja kõikjal võib leida varase arengu jälgi. Nii nagu teadvus alustas oma evolutsiooni teadvustamatult animaalselt tasandilt, nõnda kordab seda diferentseerumist iga lapse areng. Lapse psüühiline struktuur kujutab oma teadvuseelses seisundis kõike muud, aga mitte tabula rasat; ta on juba varustatud äratuntavate individuaalsete eelvormide ja peale selle kõigi spetsiifiliste inimlike instinktidega, samuti ka kõrgemate funktsioonide aprioorsete põhialustega.“ (MUM, lk 311)


4. Jungi arusaam inimese evolutsioonist

Hall ja Vernon resümeerivad: „Kollektiivse alateadvuse avastamine oli orientiir psühholoogia ajaloos. Meel on läbi oma füüsile vaste, aju, pärinud omadused, mis määravad kindlaks viisi, kuidas inimene kogemustele reageerib ja mis tüüpi kogemusi ta saab. Seega, üksikisik on seotud oma minevikuga, mitte ainult imikueaga, vaid olulisemalt liigi minevikuga ja sellele eelnenud orgaanilise maailma evolutsiooniga. See psüühe paigutamine evolutsiooniprotsessi oli Jungi silmapaistvaim saavutus.“ (lk 39)
Siin söandaks teha väikse paranduse. Jungi suurus ei seisne psüühe paigutamises evolutsiooniprotsessi – arusaamas, mis õigupoolest ei eelda muud kui evolutsioonilise maailmapildi läbimõeldud omaksvõttu ehk de Waali sõnadega neokreatsionismi tagasi lükkamist –, samuti ei olnud ta siin sugugi esimene ega ammugi mitte erakordne. Jungi suurus seisneb pigem ikka tema erakordses fenomenoloogilises võimekuses, võimes tähele panna neid psüühika elemente, mida tavaliselt eriti ei märgatagi ja kui, siis on harjumuslik pidada neid tähendusetuks psüühiliseks sodiks. Nõnda sarnaneb ta pigem suurte psühholoogiliste realistidega, kirjanikega, kelle teoseid lugedes tunneme end ära ja kes suudavad artikuleerida mõtteid ja tundmusi, mida ise ainult ähmaselt adume või kõrvalise abita tähelegi panna ei oska (näiteks siinkirjutajal oli huvitav äratundmine, kui Jung kirjeldas seika varajasest lapsepõlvest, kus ta tegi endale väikse puust mehikese ja peitis selle pööningule laetalade vahele, ning kirjeldas siis, kui tähtis talle oli toona sellise saladuse olemasolu. Seda lugedes tuli mulle meelde, et olin ise koolieelikuna midagi õige sarnast teinud). Ka Jungi noorusaastate suur lemmik Arthur Schopenhauer hiilgab ju eelkõige sellega, kui peeni eristusi suudab ta oma sisemaalima vaatlemisel teha.
Vernoni ja Halli muidu väga heas käsitluses on ka üks ilmumisajast pärinev mõra, üks aegunud parandus, mis on järgmises märkuses:
„Bioloogid on esitanud kaks seisukohta kollektiivse alateadvuse evolutsiooni mehhanismidest. Üks vaatenurk väidab, et tulevased põlvkonnad pärivad eelnevate omandatud kogemused ning neid pole vaja uuesti omandada. Harjumused muutuvad instinktideks. Seda nimetatakse omandatud tunnuste doktriiniks või lamarkismiks selle looja järgi. Teine seisukoht, mida aktsepteerib enamik biolooge, ütleb, et evolutsioon jätkub muutuste kaudu pärilikkusaines, mida nimetatakse mutatsioonideks. Mutatsioonid, mis soodustavad üksikisiku kohanemist keskkonnaga ja suurendavad võimalusi ellu jääda ning paljuneda, kalduvad olema põlvkkonnalt põlvkonnale edasi kantud. Need muutused, mis kahjustavad kohanemist, ellujäämist ja paljunemist, elimineeritakse.
Jung võttis kahjuks omaks ebapopulaarse lamarkismi seisukoha: ühe või mitme põlvkonna vältel omandatud hirm madude või pimeduse ees võib päranduda ka järgnevatele põlvkondadele.“ (lk 40)
Kõnekas mõra olekski siis arvamus, et Jung n.ö. lamarkismiga eksis. Esiteks on juba eksitav öelda, et Jung oli lamarkist. Jung rõhutab väga sageli, et ta on empiirik (tõsi, ka see enesemääratlus võib olla eksitav, sest reeglina peetakse empirismi all silmas välismaailma tõsiasjadele toetumist, aga Jungi empirism toetub ikka psüühilistele tõsiasjadele st tema empirismi alla käivad ka viirastused, hallutsinatsioonid, UFO-kogemusedvi jms – tema empirism on psüühiline empirism) ja siin on oluline märkida, et bioloogilise evolutsiooni mehhanismide kontseptualiseerimine teda ülearu ei huvitanudki.
Veel, Vernoni ja Halli raamat on kirjutatud 1972. aastal. See oli aeg, mil psüühika asetamine adekvaatsesse bioloogilisse konteksti oli juhtumisi mitmekordselt takistatud ja ei sobinud kuidagi ajastu vaimuga. Täpsemalt siis inimindiviidi käitumise biologiseerimine oli topeltraskendatud. Esiteks kadus siis indiivid – üldisemalt siis üksikorganism – bioloogia vaateväljalt. Viiekümnendate alguses oli kindlaks tehtud DNA struktuur ja piltlikult öeldes haaras suur hulk biolooge vaimustusega mikroskoobi järele. Samuti leiutati elektronarvutid ning loodi tehniline võimekus matemaatiliseks populatsioonigeneetikaks, tähendab, teine osa biolooge haaras sarnase vaimustusega teleskoobi järele ning neid, kes ei haaranud kätte ei mikro- ega teleskoopi, ehk siis neid, kelle vaatevälja jäi üksikorganism, jäi õige väheks.
Indiviid, üksikorganism kadus bioloogia vaateväljalt, pilk suundus palju kaugemale – populatsioonigeneetikasse – ja palju lähemale, DNAsse, lausa biokeemiasse. Samuti oli suureks takistuseks Teise maailmasõja õuduste kaja, mis tegi inimkäitumise bioloogiliste algete otsimisest sellise tabuteema, et sellest pole tänini toibutud. Psüühika on aga nähtus, mis on samuti evolutsiooniline, aga ometi selline, millele ei pääse ligi kui tahes filigraansete populatsioonigeneetliste mudelitega või kui tahes innustunud iseka geeni jälgimisega. Ajapikku on aga bioloogiline pilk taas avardunud (või eelmise metafoori kasutades – fokusseerunud) ning „Jungi lamarkism“ leidnud endale igati väärika teoreetilise katuse. N.ö. „epigeneetilise pöörde“ ülevaateartikli kokkuvõttes kirjutab Kalevi Kull: „Epigeneetiline pööre on seotud sügava muutusega ontogeneesi ja fülogeneesi, fenotüübi ja genotüübi vahekorra käsitlemisel. Epigeneetilise arusaama kohaselt määravad ontogeneesi võimalused fülogeneesi võimalusi, mitte vastupidi. Muutused genoomi ekspressioonis võivad selle mehhanismi kohaselt eelneda neid muutusi fikseerivatele juhuslikele muutustele genoomis. Organismi aktiivsus ei ole siis mitte niivõrd genoomi tulem, kuivõrd iseseisev elussüsteemide struktuure kujundav faktor. Epigeneetiline pööre langeb suuresti kokku süsteemibioloogia esilekerkimisega. Praegusaegne epigeneetiline pööre võib olla sõnastatud ka kui üleminek neodarvinismilt postdarvinismi “vii
Oluline koht selles kontseptuaalses nihkes on Baldwini efektilviii ja James Mark Baldwin'i (1861-1934) töödega oli Jung tuttav (nt viitab talle „Psühholoogilistes tüüpides).
Nii võib Hallile ja Vernonile – kelle raamat on sissejuhatuseks Jungi juurde siiski väga hea – teha märkuse, et evolutsiooniteoreetilisest aspektis tegi Jung õigesti, kui oma empirismile truuks jäi. Sest, nagu resümeerib Kalevi Kull, „ühelpoolt on selge, et Cricki dogma kehtib, eluajal omandatu ei saa adekvaatselt muuta DNA järjestusi. Teiseltpoolt, DNA ei toimi kui organismi elu determineerija.“ix Pärilikkusel ja mälul on palju mehhanisme ja need on mitmel tasandil tagasisidestuvad. On Baldwini efekt ja on epigeneetika, on Cricki tsentraaldogma, aga on ka kultuur, mille üks laiemaid määratlusi ongi pärilikkuse kaudu – kultuur kui mittegeneetiline pärilikkus. Kokkuvõtlikult võib ehk lihtsalt rõhutada tõsiasja, et mitte kunagi pole ükski geen läbinud pudelikaela, kus teda poleks mõjutanud organism kogu oma keerukuses ja hetkekski paigale tardumatus ontogeneetilises komplekssuses, tähendab, mälulises ja interpreteerivas keskkonnas, mis ulatub rakusisust maastiku ja kultuurini. 


5. Psühholoogilise empirismi väljataandamatu pluralism

Ühes oma peateoses, raamatus „Psühholoogilised tüübid“, tsiteerib Jung pragmatismi alusepanija ja psühholoogiaklassiku William Jamesi paljuviidatud kirjakohta sellest, kuidas filosoofia ajalugu on jäädvustus kokkupõrgetest väljataandamatute filosoofiliste temperamentide vahel.x 
Küllap tasub siin meelde tuletada, et William Jamesi temperamendikäsitlusel pole suurt midagi pistmist ekstra- või introvertsusega, tähendab mõistetega, mille alles Jung ise tõi meie argisesse kõnepruuki ja seda pikalt pärast kõnealust Jamesi sedastust. Märt Väljataga selgitab: William Jamesi temperamendimõistest kumab läbi selle märksa arhailisem ja kosmilisem taust ning temperament on Jamesil rohkem „muusikaline termin, mis tähendab häälestust, ning see kuulub sisult ja etümoloogiliselt kokku temperatuuriga. Temperamendimõistes väljendub muistne arusaam mikro- ja makrokosmose, meeleolu ja atmosfääri harmooniast, taevaliku ja maise muusika kooskõlast“xi. William Jamesi sõnadega: see „ei ole mingi tehniline asi; see on meie enam-vähem väljendamatu aimus, mida elu kõige ausamas ja sügavamas mõttes tähendab. See pärineb ainult osaliselt raamatutest; see on meie isikupärane viis lihtsalt näha ja tunda kosmose totaalsuse tõuget ja survet.“ xii
„Psühholoogiliste tüüpide“ lõppsõnas rõhutab Jung sellest tulenevat väljataandumatut pluralismi nii psühholoogiateooriates kui filosoofias üldisemalt. Mistõttu oleks sobilik püüda teha paar märkust Jungi enese temperamendi (Jamesi mõttes) kohta ja rõhutades, et tegu pole kriitika, vaid kaardistamiskatsega.


6. Jungi filosoofiline temperament


Tähelepanek, mis Jungi töödes laiemalt, aga eriti kõige isiklikumas teoses, autobiograafias silma torkab, on see, et Jung on suuresti oma sisemaalimas elav üksildane introvert. Tema enese sõnadega:
„Sisemised elamused nooruses või mõnevõrra hiljem avaldasid oma mõju kõigele minuga toimuvale ja olid mulle tähtsad. Olin jõudnud väga varakult arusaamisele, et kui elu küsimustele ja komplikatsioonidele ei anta sisemist vastust ega lahendust, siis ei ole sel õigupoolest suurt tähtsust. Välised asjaolud ei suuda sisemisi elamusi asendada. Seepärast on minu elu olnud erakordselt vaene välistest sündmustest. Mul pole neist palju pajatada. Mina suudan ennast mõista ainult sisemiste sündmuste kaudu. Ainult need moodustavad minu elu eripära, ja neid käsitleb ka minu „autobiograafia“.“ (MUM lk 16-17)
Sellest võib kahtlustada tema mõningast ebarepresentatiivsust sotsiaaluse osakaalsu hindamisel psüühika kujunemisel, eriti arvestades Jean Piaget'st lähtuvate traditsioonide valgusesxiii. Selle mitte kuigi kaaluka märkuse juurest aga tahaks hüpata kohe kõige fundamentaalsema temperamendierinevuse juurde Jamesi mõttes. Selle enam-vähem väljendamatu aimduse juurde, mida elu kõige ausamas ja sügavamas mõttes tähendab, ja kuidas isikupäraselt tuntakse kosmose totaalsuse tõuget ja survet.


7. Kõige keerulisemast: Sokrates ja Jeesus või maailmatahe ja muusika vaim


Küllap hargnemispunkt, kus joonistub teravamalt esile olulisim eristus, on kuskil Schopenhaueri ja Nietzsche juures. Nietzsche – Schopenchaueri õpilane ja Jungi õpetaja – ütleb tagasivaates oma läbimurdeteose „Tragöödia sünd“ kohta, et selle teine kandev telg peale vaenulikkuse Sokratese pärandi ehk mõistusearmastuse kõrval oli „sügavalt vaenulik vaikus kristluse suhtes kogu raamatu ulatuses“xiv. Nietzsche kirjeldatud tragöödiline elutunne sündis teadupärast muusika vaimust. Selle raskesti lähenetavale mõiste avamisel võib ehk abi leida Oswald Spenglerilt, suurvaimult, kes jagas Jungiga peamisi õpetajaid (ikka Schopenhauer, Nietzsche jne), aga oli metafüüsiliselt temperamendilt kaunikesti erinev:
“Kuid igasugust religioossust iseloomustab hirm nähtamatu ees. Jumalused on aimatud, kujutletud, kaemuslikult kogetud valguse-esemed (Lichtwircklichkeiten) ning mõte „nähtamatust jumalast“ inimliku transtsendentsi ülim väljendus. Teispoolsus on teisel pool valgusemaailma piire; lunastus on vabanemine valguse ja tema tõsiasjade lummast. Meie, inimeste jaoks peitub muusika sõnulseletamatu võlu ja tõeliselt lunastav jõud just selles, et ta on ainuke kunst, mille vahendid jäävad väljapoole valguse-ilma, mis meie jaoks on ammugi hakanud tähendama maailma üldse, nii et ainult muusika võib meid sellest otsekui välja viia, murda läbi valguse valitsuse teraskõva lummuse, ja lasta meil kujutleda, et puudutame siinkohal hinge ülimat saladust – mis on vaid sulnis illusioon, sest virget inimest valitseb kindlalt nägemismeel, nii et ta ei suuda luua kuulmismuljeist kuuldelist maailma, vaid lisab needki muljed oma visuaalsele maailmale”.xv Lühimalt: sellel teelahkmel, mille selgeimalt artikuleeris ehk Nietzsche, keeras Jung otsustavalt vastandsuunas. Jungi raamatutes – ja „Vastus Iiobile“ on neist üks kontsentreeritumaid ja sügavamaid – puudub justnimelt muusika vaim, see, milles Nietzsche nägi eksistentsiaalset alternatiivi Sokratesest ja Jeesusest hingestatud traditsioonile. Ja mõiste „muusika vaim“ pürgib siin sama abstraktsusastme suunas, mis on valgusel, kui räägitakse seesmisest valgusest või valgustatusest, sellest, kus Jungi eksitentsisihi kõrgeim aste on üha suurem teadvustatus ja seda nõnda, et teadvustatus on valgustatusega vaat et sünonüümne. Sellisel abstraktsusastmel käsitles muusikat ja muusikalisust näiteks veel Thomas Mann – taas samade õpetajate järgija – , kes nägi näiteks enda ja Jungi suures imetlusobjektis Goethe „Faustis“ just nimelt puudusena seda, et Goethe ei sidunud Fausti kuju musikaalsusega. „Muusika on deemonlik valdus. Negatiivse märgiga kristlik kunst,“xvi rõhutab Mann ning siin võiks siis krüptilise sünteetilisusega kokku võtta, et muusika on Jumala vari. Või ehk pareminigi: muusikas on pole valgust ega varju. Elusümfoonia jaguneb valguseks ja varjuks kui mõistus selle tarretab.


Veel ühe maisema kujundiga vihjates: Kolmas Reich polnud ideoloogilisele sõrestikule ehitatud, polnud valgusvaimu väändumine, see oli muusikaline nähtus, aforistlikult: Kolmas Reich oli riäälitiooper. 


„Et seda kirjatööd õiglaselt hinnata, peab muusika saatuse kui alasti haava ääres kannatanud olema,“ kirjutab veel viimaseid hetki selge Nietzsche oma Wagneri käsitluse kohta.
Muusika vaimu ja saatusega rähklevad nii Thomas Mann kui Robelt Musil, nii Hermann Hesse kui meie oma Tammsaarexvii. Spengler, eelmainitute mõjutaja, arendab muusika metafoorika sellisesse nõtkusesse, et muutub logose-traditsioonile kohati kättesaamatukski (kuidas me mõistame näiteks tõutakti? Taktimõõtu ei saa tajuda ka eredaimas valguses.) Kestvust – muusikalist taandamatust jutlustab samal ajal Prantsusmaal Henri Bergson.
Muusikaliste metafoorideni jõudis ka arengubioloogia suurkuju Karl Ernst von Baerxviii, kelle arengumudelile toetub ka Jung, ning tänapäeval bioloogiateadust täielikustav, silmaklappidega geenipõrnitsust ületav Denis Noble kirjutab elu muusikast, evolutsiooniga samastusvast elust kui dirigendita orkestristxix. 


Mis oleks Nietzsche vastus küsimusele, mille vastu Viktor Frankl arendas välja logoteraapia? Eksistents on õigustatav ainult esteetilise fenomenina, selgitatakse „Tragöödia sünnis“. Milleks ja kuidas ometi kõigeväeline Looja lubab maailma kurjuse? Mis vastuse saaks siin piinatud Iiob, kui küsib, et kus on ometi õiglus? Elu on ilus.xx 


8. Jung kui evolutsiooniliselt mõtlev, tõeliselt kaasaegne kristlane


Eelöeldut võib aga vaadelda kui väga suure ja ornamendirohke ringiga öeldud triviaalsust, et Jung on kristlane (mitte aga, ütleme, muusiklane). „Vastus Iiobile“ on päevselgelt kristliku pärandiga tegelev ja seda aktiivselt mõtestav tekst. See on nii päevselge, et seda on ebamugav välja öeldagi. Kuid märkimist väärib siin veel ehk see, et Jung näeb kristlust evolutsioonilisena. Mitte lihtsalt muutuvana, vaid just nimelt evolutsioonilisena. Tähendab igasugune fundamentalism ja radikalism kui tendentsid, mis taotlevad mingi kadunud autentsuse ja juurte juurde tagasi minekut, on põhimõtteliselt välistatud. Evolutsioon on tagasipöördumatu protsess. Jung tõlgendab Iiobi lugu Jeesuse loo vältimatu ja orgaanilise eeletapina, evolutsioonilse eellasena. Ning see vahest enam nii triviaalne ei ole. 
Jung kahtleb, kas jumal ja alateadvus on eristatavad, evolutsioneerub inimene – ja Baldwini efekt lubab kultuurilist evolutsiooni, mis ei sõltu geneetilisestki – ja evolutsioneerub inimese ja jumala suhe, nende vahekord, eristamatus ja eristatavus, tähendab, meie alateadvus on ju korraga immanentne ja transtsendentne. Nii nagu nende vahel võnkuv teoloogia ajalugu ka näitab.
Näiteks raamatu „Vastus Iiobile“, mis oli Jungile ääretult oluline teos, üks kesksemaid ideid kajastub järgmises lõigus: 
„Paavsti deklaratsiooni paikapidavus on ületamatu ning protestantlikul vaatenurgal ei jää muud üle kui vihastada, olles vaid meeste religioon, milles pole mingit metafüüsilist vastet naisele [kursiiv originaalis – M.K.]; sarnane oli lugu mitraismiga, millele see eelarvamus vägagi kahjuks tuli. Protestantism ei ole ilmselgelt piisaval määral märganud aja märke, mis viitavad naiste võrdsetele õigustele. Nimelt on võrdõiguslikkusel vaja oma metafüüsilist ankrut „jumaliku” naise kujus, Kristuse pruudis. Nii nagu Kristuse isikut ei saa asendada organisatsioon, ei saa ka kirik asendada pruuti. Naiselik vajab just niisama isikulist vastet nagu mehelikki.
Dogmaatilisest vaatenurgast ei tähenda Maarja taevassevõtmise dogmatiseerimine, et Maarja oleks tõusnud jumalanna staatusesse, ehkki taeva valitsejannana (vastandina kuualuse õhuriigi vürstile, saatanale) ja vahendajannana on ta Kristuse, kuninga ja vahendajaga, funktsioonide poolest samahästi kui võrdväärne. Igal juhul on see positsioon arhetüübi vajaduse jaoks piisav. “ (lk 127-8)
Mis see nüüd siis on? Protestantism ei suuda (võrreldes katoliiklusega!) ajaga piisavalt kaasas käia ja paavst dogmatiseeris feminismi otsapidi transtsendentsusesse juba aastal 1950? Kuidas ja mis suunas on põhjuslikud seosed kirikliku dogmaatika ja ühiskondlike suundumuste vahel? Igatahes Jungi sõnul „[s]eda, et jumalus avaldab meile mõju, saame kindlaks teha ainult psüühika vahendusel, kusjuures meie võimuses ei ole eristada, kas see toime tuleneb jumalast või alateadvusest, s.t meil ei ole võimalik kindlaks teha, kas jumal ja alateadvus on kaks erinevat suurust.“ (lk 131-132) 
Arengubioloog teab hästi, miks ja kuidas mehel on rinnanibud, tähendab, kuidas mehe fenotüübis on naiselikkuse elemendid, või täpseminigi – miks mehe ja naise soolinegi ülesehitus on vastastikku sel määral difundeerunud, et sooessentsi välja destilleerimine on võimatu. Seepärast ei maksa mehe rinnanibusid unustada ka psüühesse ja teoloogiasse süübides. Jung on siin abiks.








P.S. Saamaks paremini aimu, millest, miks ja kuidas räägib Jung raamatus „Vastus Iiobile“ soovitan otsida EBSi Youtube'i kanalilt üles saate „Tähenduse teejuhid“ see osa, kus Hardo Pajula saatekülalisteks tõlkija Kristiina Kivil ja õpetlane Ivar Tröner ning käsitlemisel just see raamat:https://www.youtube.com/watch?v=OdhLT_Jpae0&t 






iMõlemad viidatud esseed on kogumikus „Hirm ja segadus. Esseid kultuurisemiootikast“, Varrak, 2007 
ii Oma autobiograafia kohta ütleb vana Jung: „Mina olen kogu oma eluaja seda materjali endas hoidnud ja pole lasknud seda kordagi avalikkuse ette; aga kui nüüd peaks sellega midagi juhtuma, siis on mulle antud veel valusam löök kui mu teiste raamatute puhul. Ma ei tea, kas ma suudan – juba nii eemal olles sellest maailmast –, et kriitilised nooled enam minuni ei lendaks, ja kas suudan negatiivseid reageeringuid taluda. Ma olen küllaldaselt kannatanud mõistmatuse ja isolatsiooni tõttu, millesse satutakse, kui öeldakse välja asju, mida teised ei mõista. Kui juba Iiobi-raamat põhjustas nii suure mõistmatuse, siis mõjuvad minu mälestused veel palju negatiivsemalt. „Autobiograafia“ on minu elu, vaadelduna nende teadmiste valguses, mida ma olen oma tööga omandanud. Mu elu ja töö moodustavad terviku, ja seega on see raamat raskeks lektüüriks inimestele, kes minu teaduslikke mõtteid ei tunne või ei mõista. Minu elu on teatud mõttes selle kvintessents, mida olen kirjutanud, ja mitte ümberpöördult. Niisugune, nagu ma olen, ja see, mida ma kirjutan – moodustab terviku. Kõik minu mõtted ja kogu minu püüdlemine – see olen mina ise. Nõnda on „autobiograafia“ veel ainult punktike „i“ peal“.( lk 12-13)
iiiVt nt https://en.wikipedia.org/wiki/Assumption_of_Mary 
ivFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikat mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Tänapäev 2018, lk 146 vt ka arvustust: https://mihkelkunnus.blogspot.com/2019/04/kuidas-simpansikarja-jalgimine-tappis.html 
v Meenutades oma kooliaastaid kirjutab Jung: „ [Ma] olin üles kasvanud maal – keset jõgesid ja metsi, keset loomi ja inimesi, väikeses külas, mille kohal paistis päike, millest libisesid üle tuuled ja pilved ning mis oli mähkunud pimedasse, arusaamatuid asju täis öösse. See polnud üksnes mingi koht maakeral, vaid Jumala maailm, nõnda korraldatud ja salajase tähendusega täidetud. Inimesed nähtavasti ei teadnud seda ja ka loomad olid kuidagiviisi arusaamise sellest tähendusest kaotanud. See paistis välja lehmade nukker-lootusetust pilgust ja hobuste resigneerunud silmadest, koera alandlikkusest, kes meeleheitlikult inimese külge klammerdus, ja isegi kassi enesekindlast olekust, kes oli valinud küüni endale eluasemeks ja jahimaaks. Nagu loomad, näisid ka inimesed mulle ebateadlike olevustena; nad vahtisid kas maha või puude latvadesse, et näha, mismoodi ja mis otstarbeks saaks neid kasutada; nad kogunesid loomade kombel karjadesse, paaritusid ja tülitsesid omavahe ega näinud, et nad elavad kosmoses, Jumala maailmas, igavikus, kus kõik on sündinud ja kõik on ka juba surnud.
Ma armastasin kõiki püsisoojaseid loomi seepärast, et nad olid nii inimese moodi ja viibisid teadmatuses koos meiega. Ma armastasin neid selle eest, et neil oli hing nagu meilgi, ja ma uskusin, et mõistame neid instinktiivselt. Nemadki tunnevad nagu meie, arvasin ma, rõõmu ja kurbust, armastust ja vihkamist, nälga ja janu, hirmu ja usaldust – kõik need eksisteerimise olulised komponendid olid neil olemas, kõik peale keele, teritunud teadvuse ja teaduse.“ (MUM, lk 70)
viNäiteks „Tänapäeva müüdi“ eessõna lõpetab Jung järgmiselt: „Psühholoogina pole mul UFOde füüsilise olemuse kohta midagi lisada. Võin oma hooleks võtta ainult nende psüühilise aspekti, mis kahtlemata eksisteerib, ja edaspidi piirdungi peamiselt sellega“
viiKalevi Kull „Epigeneetiline pööre“ raamatus „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 364-365
viiiVt „Baldwini efektist“ raamatus Kalevi Kull „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 221-225
ixSamas lk 222
x „Filosoofia ajalugu on suurel määral inimtemperamentide kokkupõrgete ajalugu. Kuigi niisugune käsitlus võib mõne mu kolleegi silmis paista alavääristav, püüan ma neid kokkupõrkeid arvesse võtta ja seletada nende abil suurt hulka filosoofidevahelisi lahknevusi. Olgu professionaalse filosoofi temperament milline tahes, püüab ta filosofeerides temperamendifakti igati varjata. Temperament ei ole konventsionaalselt tunnustatud põhjendus ja seega püüab filosoof oma järelduse toetuseks rõhuda umbisikulistele põhjendustele. Ometigi annab filosoofi temperament ta mõtlemisele märksa tugevama kallaku kui ükski tema rangelt objektiivsetest eeldustest. Temperament, nii nagu ka mõni fakt või printsiip, muudab teatud tõendid tema jaoks kaalukamaks, mille tulemuseks on tundelisem või kalgim maailmavaade. Filosoof usaldab oma temperamenti. Ihates universumit, mis tema temperamendiga sobiks, usub ta iga universumikujutust, mis sellega sobib. Ta tunneb, et vastupidise temperamendiga inimesed ei taba maailma iseloomu, ja ta peab neid oma südames ebapädevaiks ja tõelise filosoofia suhtes „kõrvalseisjaiks“, olgugi et nad võivad oma dialektilise võimekuse poolest temast kõvasti üle olla.
Ometigi ei saa filosoof avalikul foorumil pretendeerida ülemale tunnustusele või autoriteedile ainuüksi oma temperamendi põhjal. Sellest sugenebki meie filosoofilistesse aruteludesse teatav ebasiirus: kõikidest meie eeldustest kõige võimsamat ei mainitagi.“
Siin toodud tsitaat võetud Märt Väljataga tõlkest William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 16
xi Märt Väljataga „William Jamesi temperamentne konstruktivism“ järelsõna raamatule William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 374
xii„Pragmatism ja elu ideaalid“ lk 14
xiiiJean Piaget'l on oluline, et mitte öelda keskne roll sotsiaalkonstruktivismi sünnil, ometi on see mõiste viimaste dekaadide jooksul nn kultuurisõdades nii drastliselt teisenenud, et seda on ebamugav joonealuses märkuseski mainida. Hea ülevaate sotsiaalkonstruktivismist võib leida Peter L. Pergeri ja Thomas Luckmanni klassikastaatusesse tõusnud teosest „Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus. Teadmussotsioloogiline uurimus“ Ilmamaa, 2018; head ülevaate Jean Piaget' pärandist ja selle olulisusest annavad ka Jordan Petersoni loengud temast nt https://www.youtube.com/watch?v=BQ4VSRg4e8w 
xivFriedrich Nietzsche „Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, tõlkinud Jaan Undusk. Vagabund 1996. lk 71
xvOswald Spengler „Õhtumaa allakäik. II köide. Maailma-ajaloolised perspektiivid“, tõlkinud Mati Sirkel ja Katre Ligi. Ilmamaa 2012, lk 19-20
xvi Essees „Saksamaa ja sakslased“, kättesaadav: https://www.scribd.com/doc/51545362/Thomas-Mann-Deutschland-und-die-Deutschen
„Es ist ein großer Fehler der Sage und des Gedichts, dass sie Faust nicht mit der Musik in Verbindung bringen. Er müßte musikalisch, müßte Musiker sein. Die Musik ist dämonisches Gebiet, - Sören Kierkegaard, ein großer Christ, hat das am überzeugendsten ausgeführt in seinem schmerzlich - enthusiastischen Aufsatz über Mozarts Don Juan. Sie ist christliche Kunst mit negativem Vorzeichen. Sie ist berechnetste Ordnung und chaosträchtigeWider - Vernunft zugleich, an beschwörenden, inkantativen Gesten reich, Zahlenzauber, die der Wirklichkeitfernste und zugleich die passionierteste der Künste, abstrakt und mystisch. Soli Faust der Repräsentant der deutschen Seele sein, so müsste er musikalisch sein; denn abstrakt und mystisch, d. h. musikalisch, ist das Verhältnis des Deutschen zur Welt, - das Verhältnis eines dämonisch angehauchten Professors, ungeschickt unddabei von dem hochmütigen Bewußtsein bestimmt, der Welt an Tiefe überlegen zu sein.“


Mihhail Lotman kirjutab Thomas Mannile kummardades:
„Ka Saksamaal võttis natsionaalsotsialismi vastasus tihti lihtsustatud vorme, pidades natslust saksa kultuurile sama võõraks nagu teistele ja eristades seda rangelt saksa vaimust. Ehk: on kaks Saksamaad – hea, mis andis maailmale Goethe, Schilleri, Beethoveni ja Schuberti, ja halb Hitleri-Saksamaa.
Thomas Mann näitab selle vaate naiivsust ja ka valelikkust. Kuhu paigutada näiteks Wagner või Nietzsche („Doktor Faustuse“ peategelase Adrian Leverkühni üks prototüüp)?
Romaaniga püüabki Mann tõestada, et halb ja hea Saksamaa on üks ja sama – oma tippude eest tuleb maksta. Manni positsioon on karm ja vaieldav, kuid vaieldamatult aus ja julge, tehes au autorile ja kogu saksa kultuurile.“ „Kummardus Thomas Mannile“ PM 16.07.2005 https://www.postimees.ee/1486931/kummardus-thomas-mannile
xvii Muusika ja muusikalise metafoorika olulisusest võib ülevaate saada Maarja Vaino doktoritööst või sellest tehtud raamatust „Tammsaare ja irratsionaaluse poeetika“ (EKSA 2016), aga teeks siin täiendava märkuse, et kuigi muusika kätkeb Tammsaarel kosmilist harmooniat ja elujõudu, on sel mõrad sees niipea, kui läheneda sellele Sokratese-Jeesuse traditsiooniga, näiteks just siis kui Katku Villu tantsib, tähendab on elu muusikada kooskõlas, on ta korraga naistele väga kütkestav, vitaalne ja pulbitsev, aga just siis ta ka lõhub ja tapab.
xviii Vt nt Karl Ernst von Baer „Milline vaade elusloodusele on õige? ning kuidas seda rakendada entomoloogias?“Akadeemia 2002, nr 12, lk 2556-2584. 
xix Vt Denis Nobe „Elu muusika. Bioloogia teispool geene“ Varrak 2016, tõlkinud Lauri Laanisto. Kalevi Kulli kirjutatud järelsõna on kättesaadav siin: http://mihkelkunnus.blogspot.com/2016/05/organism-kui-dirigendita-orkester.html 


xx „Metafüüsiline lohutus – juba siinkohal viitan ma sellele, millega iga tragöödia meid vabastab –, et elu on asjade põhiolemuses hävimatult võimas ja nauditav, hoolimata kõigist muutustest, see lohutus ilmub käegakatsutavas selguses saatürite koorina, loodusolevuste koorina, kes otsekui elaksid iga tsivilisatsiooni taga ja jäävad alati samaks, hoolimata põlvkondade ning rahvaste ajaloo vaheldumisest.
Selle koori abil lohutab end raskemeelne ja tundelistele ning tõsiseimatele kannatustele erakordselt aldis kreeklane, kes on vaadanud terava pilguga niinimetatud maailmaajaloo hirmsat hävitamistungi ja samuti ka looduse julmust, ning teda ähvardab oht hakata igatsema budistliku tahteeituse järele. Teda päästab kunst ja kunsti kaudu ta pääseb elule,“ kirjutab Nietzche, muusikale erirolli andnud Schopenhaueri järglane. („Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, lk 126)
iMõlemad viidatud esseed on kogumikus „Hirm ja segadus. Esseid kultuurisemiootikast“, Varrak, 2007 
ii Oma autobiograafia kohta ütleb vana Jung: „Mina olen kogu oma eluaja seda materjali endas hoidnud ja pole lasknud seda kordagi avalikkuse ette; aga kui nüüd peaks sellega midagi juhtuma, siis on mulle antud veel valusam löök kui mu teiste raamatute puhul. Ma ei tea, kas ma suudan – juba nii eemal olles sellest maailmast –, et kriitilised nooled enam minuni ei lendaks, ja kas suudan negatiivseid reageeringuid taluda. Ma olen küllaldaselt kannatanud mõistmatuse ja isolatsiooni tõttu, millesse satutakse, kui öeldakse välja asju, mida teised ei mõista. Kui juba Iiobi-raamat põhjustas nii suure mõistmatuse, siis mõjuvad minu mälestused veel palju negatiivsemalt. „Autobiograafia“ on minu elu, vaadelduna nende teadmiste valguses, mida ma olen oma tööga omandanud. Mu elu ja töö moodustavad terviku, ja seega on see raamat raskeks lektüüriks inimestele, kes minu teaduslikke mõtteid ei tunne või ei mõista. Minu elu on teatud mõttes selle kvintessents, mida olen kirjutanud, ja mitte ümberpöördult. Niisugune, nagu ma olen, ja see, mida ma kirjutan – moodustab terviku. Kõik minu mõtted ja kogu minu püüdlemine – see olen mina ise. Nõnda on „autobiograafia“ veel ainult punktike „i“ peal“.( lk 12-13)
iiiVt nt https://en.wikipedia.org/wiki/Assumption_of_Mary 
ivFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikat mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Tänapäev 2018, lk 146 vt ka arvustust: https://mihkelkunnus.blogspot.com/2019/04/kuidas-simpansikarja-jalgimine-tappis.html 
v Meenutades oma kooliaastaid kirjutab Jung: „ [Ma] olin üles kasvanud maal – keset jõgesid ja metsi, keset loomi ja inimesi, väikeses külas, mille kohal paistis päike, millest libisesid üle tuuled ja pilved ning mis oli mähkunud pimedasse, arusaamatuid asju täis öösse. See polnud üksnes mingi koht maakeral, vaid Jumala maailm, nõnda korraldatud ja salajase tähendusega täidetud. Inimesed nähtavasti ei teadnud seda ja ka loomad olid kuidagiviisi arusaamise sellest tähendusest kaotanud. See paistis välja lehmade nukker-lootusetust pilgust ja hobuste resigneerunud silmadest, koera alandlikkusest, kes meeleheitlikult inimese külge klammerdus, ja isegi kassi enesekindlast olekust, kes oli valinud küüni endale eluasemeks ja jahimaaks. Nagu loomad, näisid ka inimesed mulle ebateadlike olevustena; nad vahtisid kas maha või puude latvadesse, et näha, mismoodi ja mis otstarbeks saaks neid kasutada; nad kogunesid loomade kombel karjadesse, paaritusid ja tülitsesid omavahe ega näinud, et nad elavad kosmoses, Jumala maailmas, igavikus, kus kõik on sündinud ja kõik on ka juba surnud.
Ma armastasin kõiki püsisoojaseid loomi seepärast, et nad olid nii inimese moodi ja viibisid teadmatuses koos meiega. Ma armastasin neid selle eest, et neil oli hing nagu meilgi, ja ma uskusin, et mõistame neid instinktiivselt. Nemadki tunnevad nagu meie, arvasin ma, rõõmu ja kurbust, armastust ja vihkamist, nälga ja janu, hirmu ja usaldust – kõik need eksisteerimise olulised komponendid olid neil olemas, kõik peale keele, teritunud teadvuse ja teaduse.“ (MUM, lk 70)
viNäiteks „Tänapäeva müüdi“ eessõna lõpetab Jung järgmiselt: „Psühholoogina pole mul UFOde füüsilise olemuse kohta midagi lisada. Võin oma hooleks võtta ainult nende psüühilise aspekti, mis kahtlemata eksisteerib, ja edaspidi piirdungi peamiselt sellega“
viiKalevi Kull „Epigeneetiline pööre“ raamatus „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 364-365
viiiVt „Baldwini efektist“ raamatus Kalevi Kull „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 221-225
ixSamas lk 222
x „Filosoofia ajalugu on suurel määral inimtemperamentide kokkupõrgete ajalugu. Kuigi niisugune käsitlus võib mõne mu kolleegi silmis paista alavääristav, püüan ma neid kokkupõrkeid arvesse võtta ja seletada nende abil suurt hulka filosoofidevahelisi lahknevusi. Olgu professionaalse filosoofi temperament milline tahes, püüab ta filosofeerides temperamendifakti igati varjata. Temperament ei ole konventsionaalselt tunnustatud põhjendus ja seega püüab filosoof oma järelduse toetuseks rõhuda umbisikulistele põhjendustele. Ometigi annab filosoofi temperament ta mõtlemisele märksa tugevama kallaku kui ükski tema rangelt objektiivsetest eeldustest. Temperament, nii nagu ka mõni fakt või printsiip, muudab teatud tõendid tema jaoks kaalukamaks, mille tulemuseks on tundelisem või kalgim maailmavaade. Filosoof usaldab oma temperamenti. Ihates universumit, mis tema temperamendiga sobiks, usub ta iga universumikujutust, mis sellega sobib. Ta tunneb, et vastupidise temperamendiga inimesed ei taba maailma iseloomu, ja ta peab neid oma südames ebapädevaiks ja tõelise filosoofia suhtes „kõrvalseisjaiks“, olgugi et nad võivad oma dialektilise võimekuse poolest temast kõvasti üle olla.
Ometigi ei saa filosoof avalikul foorumil pretendeerida ülemale tunnustusele või autoriteedile ainuüksi oma temperamendi põhjal. Sellest sugenebki meie filosoofilistesse aruteludesse teatav ebasiirus: kõikidest meie eeldustest kõige võimsamat ei mainitagi.“
Siin toodud tsitaat võetud Märt Väljataga tõlkest William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 16
xi Märt Väljataga „William Jamesi temperamentne konstruktivism“ järelsõna raamatule William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 374
xii„Pragmatism ja elu ideaalid“ lk 14
xiiiJean Piaget'l on oluline, et mitte öelda keskne roll sotsiaalkonstruktivismi sünnil, ometi on see mõiste viimaste dekaadide jooksul nn kultuurisõdades nii drastliselt teisenenud, et seda on ebamugav joonealuses märkuseski mainida. Hea ülevaate sotsiaalkonstruktivismist võib leida Peter L. Pergeri ja Thomas Luckmanni klassikastaatusesse tõusnud teosest „Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus. Teadmussotsioloogiline uurimus“ Ilmamaa, 2018; head ülevaate Jean Piaget' pärandist ja selle olulisusest annavad ka Jordan Petersoni loengud temast nt https://www.youtube.com/watch?v=BQ4VSRg4e8w 
xivFriedrich Nietzsche „Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, tõlkinud Jaan Undusk. Vagabund 1996. lk 71
xvOswald Spengler „Õhtumaa allakäik. II köide. Maailma-ajaloolised perspektiivid“, tõlkinud Mati Sirkel ja Katre Ligi. Ilmamaa 2012, lk 19-20
xvi Essees „Saksamaa ja sakslased“, kättesaadav: https://www.scribd.com/doc/51545362/Thomas-Mann-Deutschland-und-die-Deutschen
„Es ist ein großer Fehler der Sage und des Gedichts, dass sie Faust nicht mit der Musik in Verbindung bringen. Er müßte musikalisch, müßte Musiker sein. Die Musik ist dämonisches Gebiet, - Sören Kierkegaard, ein großer Christ, hat das am überzeugendsten ausgeführt in seinem schmerzlich - enthusiastischen Aufsatz über Mozarts Don Juan. Sie ist christliche Kunst mit negativem Vorzeichen. Sie ist berechnetste Ordnung und chaosträchtigeWider - Vernunft zugleich, an beschwörenden, inkantativen Gesten reich, Zahlenzauber, die der Wirklichkeitfernste und zugleich die passionierteste der Künste, abstrakt und mystisch. Soli Faust der Repräsentant der deutschen Seele sein, so müsste er musikalisch sein; denn abstrakt und mystisch, d. h. musikalisch, ist das Verhältnis des Deutschen zur Welt, - das Verhältnis eines dämonisch angehauchten Professors, ungeschickt unddabei von dem hochmütigen Bewußtsein bestimmt, der Welt an Tiefe überlegen zu sein.“


Mihhail Lotman kirjutab Thomas Mannile kummardades:
„Ka Saksamaal võttis natsionaalsotsialismi vastasus tihti lihtsustatud vorme, pidades natslust saksa kultuurile sama võõraks nagu teistele ja eristades seda rangelt saksa vaimust. Ehk: on kaks Saksamaad – hea, mis andis maailmale Goethe, Schilleri, Beethoveni ja Schuberti, ja halb Hitleri-Saksamaa.
Thomas Mann näitab selle vaate naiivsust ja ka valelikkust. Kuhu paigutada näiteks Wagner või Nietzsche („Doktor Faustuse“ peategelase Adrian Leverkühni üks prototüüp)?
Romaaniga püüabki Mann tõestada, et halb ja hea Saksamaa on üks ja sama – oma tippude eest tuleb maksta. Manni positsioon on karm ja vaieldav, kuid vaieldamatult aus ja julge, tehes au autorile ja kogu saksa kultuurile.“ „Kummardus Thomas Mannile“ PM 16.07.2005 https://www.postimees.ee/1486931/kummardus-thomas-mannile
xvii Muusika ja muusikalise metafoorika olulisusest võib ülevaate saada Maarja Vaino doktoritööst või sellest tehtud raamatust „Tammsaare ja irratsionaaluse poeetika“ (EKSA 2016), aga teeks siin täiendava märkuse, et kuigi muusika kätkeb Tammsaarel kosmilist harmooniat ja elujõudu, on sel mõrad sees niipea, kui läheneda sellele Sokratese-Jeesuse traditsiooniga, näiteks just siis kui Katku Villu tantsib, tähendab on elu muusikada kooskõlas, on ta korraga naistele väga kütkestav, vitaalne ja pulbitsev, aga just siis ta ka lõhub ja tapab.
xviii Vt nt Karl Ernst von Baer „Milline vaade elusloodusele on õige? ning kuidas seda rakendada entomoloogias?“Akadeemia 2002, nr 12, lk 2556-2584. 
xix Vt Denis Nobe „Elu muusika. Bioloogia teispool geene“ Varrak 2016, tõlkinud Lauri Laanisto. Kalevi Kulli kirjutatud järelsõna on kättesaadav siin: http://mihkelkunnus.blogspot.com/2016/05/organism-kui-dirigendita-orkester.html 


xx „Metafüüsiline lohutus – juba siinkohal viitan ma sellele, millega iga tragöödia meid vabastab –, et elu on asjade põhiolemuses hävimatult võimas ja nauditav, hoolimata kõigist muutustest, see lohutus ilmub käegakatsutavas selguses saatürite koorina, loodusolevuste koorina, kes otsekui elaksid iga tsivilisatsiooni taga ja jäävad alati samaks, hoolimata põlvkondade ning rahvaste ajaloo vaheldumisest.
Selle koori abil lohutab end raskemeelne ja tundelistele ning tõsiseimatele kannatustele erakordselt aldis kreeklane, kes on vaadanud terava pilguga niinimetatud maailmaajaloo hirmsat hävitamistungi ja samuti ka looduse julmust, ning teda ähvardab oht hakata igatsema budistliku tahteeituse järele. Teda päästab kunst ja kunsti kaudu ta pääseb elule,“ kirjutab Nietzche, muusikale erirolli andnud Schopenhaueri järglane. („Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, lk 126)






iMõlemad viidatud esseed on kogumikus „Hirm ja segadus. Esseid kultuurisemiootikast“, Varrak, 2007 
ii Oma autobiograafia kohta ütleb vana Jung: „Mina olen kogu oma eluaja seda materjali endas hoidnud ja pole lasknud seda kordagi avalikkuse ette; aga kui nüüd peaks sellega midagi juhtuma, siis on mulle antud veel valusam löök kui mu teiste raamatute puhul. Ma ei tea, kas ma suudan – juba nii eemal olles sellest maailmast –, et kriitilised nooled enam minuni ei lendaks, ja kas suudan negatiivseid reageeringuid taluda. Ma olen küllaldaselt kannatanud mõistmatuse ja isolatsiooni tõttu, millesse satutakse, kui öeldakse välja asju, mida teised ei mõista. Kui juba Iiobi-raamat põhjustas nii suure mõistmatuse, siis mõjuvad minu mälestused veel palju negatiivsemalt. „Autobiograafia“ on minu elu, vaadelduna nende teadmiste valguses, mida ma olen oma tööga omandanud. Mu elu ja töö moodustavad terviku, ja seega on see raamat raskeks lektüüriks inimestele, kes minu teaduslikke mõtteid ei tunne või ei mõista. Minu elu on teatud mõttes selle kvintessents, mida olen kirjutanud, ja mitte ümberpöördult. Niisugune, nagu ma olen, ja see, mida ma kirjutan – moodustab terviku. Kõik minu mõtted ja kogu minu püüdlemine – see olen mina ise. Nõnda on „autobiograafia“ veel ainult punktike „i“ peal“.( lk 12-13)
iiiVt nt https://en.wikipedia.org/wiki/Assumption_of_Mary 
ivFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikat mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Tänapäev 2018, lk 146 vt ka arvustust: https://mihkelkunnus.blogspot.com/2019/04/kuidas-simpansikarja-jalgimine-tappis.html 
v Meenutades oma kooliaastaid kirjutab Jung: „ [Ma] olin üles kasvanud maal – keset jõgesid ja metsi, keset loomi ja inimesi, väikeses külas, mille kohal paistis päike, millest libisesid üle tuuled ja pilved ning mis oli mähkunud pimedasse, arusaamatuid asju täis öösse. See polnud üksnes mingi koht maakeral, vaid Jumala maailm, nõnda korraldatud ja salajase tähendusega täidetud. Inimesed nähtavasti ei teadnud seda ja ka loomad olid kuidagiviisi arusaamise sellest tähendusest kaotanud. See paistis välja lehmade nukker-lootusetust pilgust ja hobuste resigneerunud silmadest, koera alandlikkusest, kes meeleheitlikult inimese külge klammerdus, ja isegi kassi enesekindlast olekust, kes oli valinud küüni endale eluasemeks ja jahimaaks. Nagu loomad, näisid ka inimesed mulle ebateadlike olevustena; nad vahtisid kas maha või puude latvadesse, et näha, mismoodi ja mis otstarbeks saaks neid kasutada; nad kogunesid loomade kombel karjadesse, paaritusid ja tülitsesid omavahe ega näinud, et nad elavad kosmoses, Jumala maailmas, igavikus, kus kõik on sündinud ja kõik on ka juba surnud.
Ma armastasin kõiki püsisoojaseid loomi seepärast, et nad olid nii inimese moodi ja viibisid teadmatuses koos meiega. Ma armastasin neid selle eest, et neil oli hing nagu meilgi, ja ma uskusin, et mõistame neid instinktiivselt. Nemadki tunnevad nagu meie, arvasin ma, rõõmu ja kurbust, armastust ja vihkamist, nälga ja janu, hirmu ja usaldust – kõik need eksisteerimise olulised komponendid olid neil olemas, kõik peale keele, teritunud teadvuse ja teaduse.“ (MUM, lk 70)
viNäiteks „Tänapäeva müüdi“ eessõna lõpetab Jung järgmiselt: „Psühholoogina pole mul UFOde füüsilise olemuse kohta midagi lisada. Võin oma hooleks võtta ainult nende psüühilise aspekti, mis kahtlemata eksisteerib, ja edaspidi piirdungi peamiselt sellega“
viiKalevi Kull „Epigeneetiline pööre“ raamatus „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 364-365
viiiVt „Baldwini efektist“ raamatus Kalevi Kull „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 221-225
ixSamas lk 222
x „Filosoofia ajalugu on suurel määral inimtemperamentide kokkupõrgete ajalugu. Kuigi niisugune käsitlus võib mõne mu kolleegi silmis paista alavääristav, püüan ma neid kokkupõrkeid arvesse võtta ja seletada nende abil suurt hulka filosoofidevahelisi lahknevusi. Olgu professionaalse filosoofi temperament milline tahes, püüab ta filosofeerides temperamendifakti igati varjata. Temperament ei ole konventsionaalselt tunnustatud põhjendus ja seega püüab filosoof oma järelduse toetuseks rõhuda umbisikulistele põhjendustele. Ometigi annab filosoofi temperament ta mõtlemisele märksa tugevama kallaku kui ükski tema rangelt objektiivsetest eeldustest. Temperament, nii nagu ka mõni fakt või printsiip, muudab teatud tõendid tema jaoks kaalukamaks, mille tulemuseks on tundelisem või kalgim maailmavaade. Filosoof usaldab oma temperamenti. Ihates universumit, mis tema temperamendiga sobiks, usub ta iga universumikujutust, mis sellega sobib. Ta tunneb, et vastupidise temperamendiga inimesed ei taba maailma iseloomu, ja ta peab neid oma südames ebapädevaiks ja tõelise filosoofia suhtes „kõrvalseisjaiks“, olgugi et nad võivad oma dialektilise võimekuse poolest temast kõvasti üle olla.
Ometigi ei saa filosoof avalikul foorumil pretendeerida ülemale tunnustusele või autoriteedile ainuüksi oma temperamendi põhjal. Sellest sugenebki meie filosoofilistesse aruteludesse teatav ebasiirus: kõikidest meie eeldustest kõige võimsamat ei mainitagi.“
Siin toodud tsitaat võetud Märt Väljataga tõlkest William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 16
xi Märt Väljataga „William Jamesi temperamentne konstruktivism“ järelsõna raamatule William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 374
xii„Pragmatism ja elu ideaalid“ lk 14
xiiiJean Piaget'l on oluline, et mitte öelda keskne roll sotsiaalkonstruktivismi sünnil, ometi on see mõiste viimaste dekaadide jooksul nn kultuurisõdades nii drastliselt teisenenud, et seda on ebamugav joonealuses märkuseski mainida. Hea ülevaate sotsiaalkonstruktivismist võib leida Peter L. Pergeri ja Thomas Luckmanni klassikastaatusesse tõusnud teosest „Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus. Teadmussotsioloogiline uurimus“ Ilmamaa, 2018; head ülevaate Jean Piaget' pärandist ja selle olulisusest annavad ka Jordan Petersoni loengud temast nt https://www.youtube.com/watch?v=BQ4VSRg4e8w 
xivFriedrich Nietzsche „Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, tõlkinud Jaan Undusk. Vagabund 1996. lk 71
xvOswald Spengler „Õhtumaa allakäik. II köide. Maailma-ajaloolised perspektiivid“, tõlkinud Mati Sirkel ja Katre Ligi. Ilmamaa 2012, lk 19-20
xvi Essees „Saksamaa ja sakslased“, kättesaadav: https://www.scribd.com/doc/51545362/Thomas-Mann-Deutschland-und-die-Deutschen
„Es ist ein großer Fehler der Sage und des Gedichts, dass sie Faust nicht mit der Musik in Verbindung bringen. Er müßte musikalisch, müßte Musiker sein. Die Musik ist dämonisches Gebiet, - Sören Kierkegaard, ein großer Christ, hat das am überzeugendsten ausgeführt in seinem schmerzlich - enthusiastischen Aufsatz über Mozarts Don Juan. Sie ist christliche Kunst mit negativem Vorzeichen. Sie ist berechnetste Ordnung und chaosträchtigeWider - Vernunft zugleich, an beschwörenden, inkantativen Gesten reich, Zahlenzauber, die der Wirklichkeitfernste und zugleich die passionierteste der Künste, abstrakt und mystisch. Soli Faust der Repräsentant der deutschen Seele sein, so müsste er musikalisch sein; denn abstrakt und mystisch, d. h. musikalisch, ist das Verhältnis des Deutschen zur Welt, - das Verhältnis eines dämonisch angehauchten Professors, ungeschickt unddabei von dem hochmütigen Bewußtsein bestimmt, der Welt an Tiefe überlegen zu sein.“


Mihhail Lotman kirjutab Thomas Mannile kummardades:


„Ka Saksamaal võttis natsionaalsotsialismi vastasus tihti lihtsustatud vorme, pidades natslust saksa kultuurile sama võõraks nagu teistele ja eristades seda rangelt saksa vaimust. Ehk: on kaks Saksamaad – hea, mis andis maailmale Goethe, Schilleri, Beethoveni ja Schuberti, ja halb Hitleri-Saksamaa.


Thomas Mann näitab selle vaate naiivsust ja ka valelikkust. Kuhu paigutada näiteks Wagner või Nietzsche („Doktor Faustuse“ peategelase Adrian Leverkühni üks prototüüp)?
Romaaniga püüabki Mann tõestada, et halb ja hea Saksamaa on üks ja sama – oma tippude eest tuleb maksta. Manni positsioon on karm ja vaieldav, kuid vaieldamatult aus ja julge, tehes au autorile ja kogu saksa kultuurile.“ 
„Kummardus Thomas Mannile“ PM 16.07.2005 https://www.postimees.ee/1486931/kummardus-thomas-mannile


xvii Muusika ja muusikalise metafoorika olulisusest võib ülevaate saada Maarja Vaino doktoritööst või sellest tehtud raamatust „Tammsaare ja irratsionaaluse poeetika“ (EKSA 2016), aga teeks siin täiendava märkuse, et kuigi muusika kätkeb Tammsaarel kosmilist harmooniat ja elujõudu, on sel mõrad sees niipea, kui läheneda sellele Sokratese-Jeesuse traditsiooniga, näiteks just siis kui Katku Villu tantsib, tähendab on elu muusikada kooskõlas, on ta korraga naistele väga kütkestav, vitaalne ja pulbitsev, aga just siis ta ka lõhub ja tapab.
xviii Vt nt Karl Ernst von Baer „Milline vaade elusloodusele on õige? ning kuidas seda rakendada entomoloogias?“Akadeemia 2002, nr 12, lk 2556-2584. 
xix Vt Denis Nobe „Elu muusika. Bioloogia teispool geene“ Varrak 2016, tõlkinud Lauri Laanisto. Kalevi Kulli kirjutatud järelsõna on kättesaadav siin: http://mihkelkunnus.blogspot.com/2016/05/organism-kui-dirigendita-orkester.html 


xx „Metafüüsiline lohutus – juba siinkohal viitan ma sellele, millega iga tragöödia meid vabastab –, et elu on asjade põhiolemuses hävimatult võimas ja nauditav, hoolimata kõigist muutustest, see lohutus ilmub käegakatsutavas selguses saatürite koorina, loodusolevuste koorina, kes otsekui elaksid iga tsivilisatsiooni taga ja jäävad alati samaks, hoolimata põlvkondade ning rahvaste ajaloo vaheldumisest.


Selle koori abil lohutab end raskemeelne ja tundelistele ning tõsiseimatele kannatustele erakordselt aldis kreeklane, kes on vaadanud terava pilguga niinimetatud maailmaajaloo hirmsat hävitamistungi ja samuti ka looduse julmust, ning teda ähvardab oht hakata igatsema budistliku tahteeituse järele. Teda päästab kunst ja kunsti kaudu ta pääseb elule,“ kirjutab Nietzche, muusikale erirolli andnud Schopenhaueri järglane. („Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, lk 126)
iMõlemad viidatud esseed on kogumikus „Hirm ja segadus. Esseid kultuurisemiootikast“, Varrak, 2007 
ii Oma autobiograafia kohta ütleb vana Jung: „Mina olen kogu oma eluaja seda materjali endas hoidnud ja pole lasknud seda kordagi avalikkuse ette; aga kui nüüd peaks sellega midagi juhtuma, siis on mulle antud veel valusam löök kui mu teiste raamatute puhul. Ma ei tea, kas ma suudan – juba nii eemal olles sellest maailmast –, et kriitilised nooled enam minuni ei lendaks, ja kas suudan negatiivseid reageeringuid taluda. Ma olen küllaldaselt kannatanud mõistmatuse ja isolatsiooni tõttu, millesse satutakse, kui öeldakse välja asju, mida teised ei mõista. Kui juba Iiobi-raamat põhjustas nii suure mõistmatuse, siis mõjuvad minu mälestused veel palju negatiivsemalt. „Autobiograafia“ on minu elu, vaadelduna nende teadmiste valguses, mida ma olen oma tööga omandanud. Mu elu ja töö moodustavad terviku, ja seega on see raamat raskeks lektüüriks inimestele, kes minu teaduslikke mõtteid ei tunne või ei mõista. Minu elu on teatud mõttes selle kvintessents, mida olen kirjutanud, ja mitte ümberpöördult. Niisugune, nagu ma olen, ja see, mida ma kirjutan – moodustab terviku. Kõik minu mõtted ja kogu minu püüdlemine – see olen mina ise. Nõnda on „autobiograafia“ veel ainult punktike „i“ peal“.( lk 12-13)
iiiVt nt https://en.wikipedia.org/wiki/Assumption_of_Mary 
ivFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikat mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Tänapäev 2018, lk 146 vt ka arvustust: https://mihkelkunnus.blogspot.com/2019/04/kuidas-simpansikarja-jalgimine-tappis.html 
v Meenutades oma kooliaastaid kirjutab Jung: „ [Ma] olin üles kasvanud maal – keset jõgesid ja metsi, keset loomi ja inimesi, väikeses külas, mille kohal paistis päike, millest libisesid üle tuuled ja pilved ning mis oli mähkunud pimedasse, arusaamatuid asju täis öösse. See polnud üksnes mingi koht maakeral, vaid Jumala maailm, nõnda korraldatud ja salajase tähendusega täidetud. Inimesed nähtavasti ei teadnud seda ja ka loomad olid kuidagiviisi arusaamise sellest tähendusest kaotanud. See paistis välja lehmade nukker-lootusetust pilgust ja hobuste resigneerunud silmadest, koera alandlikkusest, kes meeleheitlikult inimese külge klammerdus, ja isegi kassi enesekindlast olekust, kes oli valinud küüni endale eluasemeks ja jahimaaks. Nagu loomad, näisid ka inimesed mulle ebateadlike olevustena; nad vahtisid kas maha või puude latvadesse, et näha, mismoodi ja mis otstarbeks saaks neid kasutada; nad kogunesid loomade kombel karjadesse, paaritusid ja tülitsesid omavahe ega näinud, et nad elavad kosmoses, Jumala maailmas, igavikus, kus kõik on sündinud ja kõik on ka juba surnud.
Ma armastasin kõiki püsisoojaseid loomi seepärast, et nad olid nii inimese moodi ja viibisid teadmatuses koos meiega. Ma armastasin neid selle eest, et neil oli hing nagu meilgi, ja ma uskusin, et mõistame neid instinktiivselt. Nemadki tunnevad nagu meie, arvasin ma, rõõmu ja kurbust, armastust ja vihkamist, nälga ja janu, hirmu ja usaldust – kõik need eksisteerimise olulised komponendid olid neil olemas, kõik peale keele, teritunud teadvuse ja teaduse.“ (MUM, lk 70)
viNäiteks „Tänapäeva müüdi“ eessõna lõpetab Jung järgmiselt: „Psühholoogina pole mul UFOde füüsilise olemuse kohta midagi lisada. Võin oma hooleks võtta ainult nende psüühilise aspekti, mis kahtlemata eksisteerib, ja edaspidi piirdungi peamiselt sellega“
viiKalevi Kull „Epigeneetiline pööre“ raamatus „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 364-365
viiiVt „Baldwini efektist“ raamatus Kalevi Kull „Teoreetilisest bioloogiast. Eluteadus matemaatika ja semiootika vahel“ TÜ Kirjastus 2019, lk 221-225
ixSamas lk 222
x „Filosoofia ajalugu on suurel määral inimtemperamentide kokkupõrgete ajalugu. Kuigi niisugune käsitlus võib mõne mu kolleegi silmis paista alavääristav, püüan ma neid kokkupõrkeid arvesse võtta ja seletada nende abil suurt hulka filosoofidevahelisi lahknevusi. Olgu professionaalse filosoofi temperament milline tahes, püüab ta filosofeerides temperamendifakti igati varjata. Temperament ei ole konventsionaalselt tunnustatud põhjendus ja seega püüab filosoof oma järelduse toetuseks rõhuda umbisikulistele põhjendustele. Ometigi annab filosoofi temperament ta mõtlemisele märksa tugevama kallaku kui ükski tema rangelt objektiivsetest eeldustest. Temperament, nii nagu ka mõni fakt või printsiip, muudab teatud tõendid tema jaoks kaalukamaks, mille tulemuseks on tundelisem või kalgim maailmavaade. Filosoof usaldab oma temperamenti. Ihates universumit, mis tema temperamendiga sobiks, usub ta iga universumikujutust, mis sellega sobib. Ta tunneb, et vastupidise temperamendiga inimesed ei taba maailma iseloomu, ja ta peab neid oma südames ebapädevaiks ja tõelise filosoofia suhtes „kõrvalseisjaiks“, olgugi et nad võivad oma dialektilise võimekuse poolest temast kõvasti üle olla.
Ometigi ei saa filosoof avalikul foorumil pretendeerida ülemale tunnustusele või autoriteedile ainuüksi oma temperamendi põhjal. Sellest sugenebki meie filosoofilistesse aruteludesse teatav ebasiirus: kõikidest meie eeldustest kõige võimsamat ei mainitagi.“
Siin toodud tsitaat võetud Märt Väljataga tõlkest William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 16
xi Märt Väljataga „William Jamesi temperamentne konstruktivism“ järelsõna raamatule William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, lk 374
xii„Pragmatism ja elu ideaalid“ lk 14
xiiiJean Piaget'l on oluline, et mitte öelda keskne roll sotsiaalkonstruktivismi sünnil, ometi on see mõiste viimaste dekaadide jooksul nn kultuurisõdades nii drastliselt teisenenud, et seda on ebamugav joonealuses märkuseski mainida. Hea ülevaate sotsiaalkonstruktivismist võib leida Peter L. Pergeri ja Thomas Luckmanni klassikastaatusesse tõusnud teosest „Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus. Teadmussotsioloogiline uurimus“ Ilmamaa, 2018; head ülevaate Jean Piaget' pärandist ja selle olulisusest annavad ka Jordan Petersoni loengud temast nt https://www.youtube.com/watch?v=BQ4VSRg4e8w 
xivFriedrich Nietzsche „Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, tõlkinud Jaan Undusk. Vagabund 1996. lk 71
xvOswald Spengler „Õhtumaa allakäik. II köide. Maailma-ajaloolised perspektiivid“, tõlkinud Mati Sirkel ja Katre Ligi. Ilmamaa 2012, lk 19-20
xvi Essees „Saksamaa ja sakslased“, kättesaadav: https://www.scribd.com/doc/51545362/Thomas-Mann-Deutschland-und-die-Deutschen
„Es ist ein großer Fehler der Sage und des Gedichts, dass sie Faust nicht mit der Musik in Verbindung bringen. Er müßte musikalisch, müßte Musiker sein. Die Musik ist dämonisches Gebiet, - Sören Kierkegaard, ein großer Christ, hat das am überzeugendsten ausgeführt in seinem schmerzlich - enthusiastischen Aufsatz über Mozarts Don Juan. Sie ist christliche Kunst mit negativem Vorzeichen. Sie ist berechnetste Ordnung und chaosträchtigeWider - Vernunft zugleich, an beschwörenden, inkantativen Gesten reich, Zahlenzauber, die der Wirklichkeitfernste und zugleich die passionierteste der Künste, abstrakt und mystisch. Soli Faust der Repräsentant der deutschen Seele sein, so müsste er musikalisch sein; denn abstrakt und mystisch, d. h. musikalisch, ist das Verhältnis des Deutschen zur Welt, - das Verhältnis eines dämonisch angehauchten Professors, ungeschickt unddabei von dem hochmütigen Bewußtsein bestimmt, der Welt an Tiefe überlegen zu sein.“


Mihhail Lotman kirjutab Thomas Mannile kummardades:
„Ka Saksamaal võttis natsionaalsotsialismi vastasus tihti lihtsustatud vorme, pidades natslust saksa kultuurile sama võõraks nagu teistele ja eristades seda rangelt saksa vaimust. Ehk: on kaks Saksamaad – hea, mis andis maailmale Goethe, Schilleri, Beethoveni ja Schuberti, ja halb Hitleri-Saksamaa.
Thomas Mann näitab selle vaate naiivsust ja ka valelikkust. Kuhu paigutada näiteks Wagner või Nietzsche („Doktor Faustuse“ peategelase Adrian Leverkühni üks prototüüp)?
Romaaniga püüabki Mann tõestada, et halb ja hea Saksamaa on üks ja sama – oma tippude eest tuleb maksta. Manni positsioon on karm ja vaieldav, kuid vaieldamatult aus ja julge, tehes au autorile ja kogu saksa kultuurile.“ „Kummardus Thomas Mannile“ PM 16.07.2005 https://www.postimees.ee/1486931/kummardus-thomas-mannile
xvii Muusika ja muusikalise metafoorika olulisusest võib ülevaate saada Maarja Vaino doktoritööst või sellest tehtud raamatust „Tammsaare ja irratsionaaluse poeetika“ (EKSA 2016), aga teeks siin täiendava märkuse, et kuigi muusika kätkeb Tammsaarel kosmilist harmooniat ja elujõudu, on sel mõrad sees niipea, kui läheneda sellele Sokratese-Jeesuse traditsiooniga, näiteks just siis kui Katku Villu tantsib, tähendab on elu muusikada kooskõlas, on ta korraga naistele väga kütkestav, vitaalne ja pulbitsev, aga just siis ta ka lõhub ja tapab.
xviii Vt nt Karl Ernst von Baer „Milline vaade elusloodusele on õige? ning kuidas seda rakendada entomoloogias?“Akadeemia 2002, nr 12, lk 2556-2584. 
xix Vt Denis Nobe „Elu muusika. Bioloogia teispool geene“ Varrak 2016, tõlkinud Lauri Laanisto. Kalevi Kulli kirjutatud järelsõna on kättesaadav siin: http://mihkelkunnus.blogspot.com/2016/05/organism-kui-dirigendita-orkester.html 
xx „Metafüüsiline lohutus – juba siinkohal viitan ma sellele, millega iga tragöödia meid vabastab –, et elu on asjade põhiolemuses hävimatult võimas ja nauditav, hoolimata kõigist muutustest, see lohutus ilmub käegakatsutavas selguses saatürite koorina, loodusolevuste koorina, kes otsekui elaksid iga tsivilisatsiooni taga ja jäävad alati samaks, hoolimata põlvkondade ning rahvaste ajaloo vaheldumisest.
Selle koori abil lohutab end raskemeelne ja tundelistele ning tõsiseimatele kannatustele erakordselt aldis kreeklane, kes on vaadanud terava pilguga niinimetatud maailmaajaloo hirmsat hävitamistungi ja samuti ka looduse julmust, ning teda ähvardab oht hakata igatsema budistliku tahteeituse järele. Teda päästab kunst ja kunsti kaudu ta pääseb elule,“ kirjutab Nietzche, muusikale erirolli andnud Schopenhaueri järglane. („Ecce homo. Kuidas saadakse selleks, mis ollakse“, lk 126)



Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:51 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


25. august 2019Kiidulaul diskreetsele kastreerimisele 


Raadio Kuku nädalakommentaar 23.08.2019




Järgnev on minu kommentaar teemal „Jeffrey Epstein“ (ei, see pole minu valitud teema)

Kiidulaul diskreetsele katstreerimisele


Teema on keeruline ja sellest on kokku kirjutatud juba väga palju. Lühidalt: Jeffrey Esptein oli Ameerika mõjukas ülirikas, kes vahendas Läänemaailma vägevaimatele noort liha. Oli, sest ta suri 10. augustil eeluurimisvanglas. Ametliku versiooni järgi oli see enesetapp, aga kuna ta kiire surm oli ülimalt oodatud nii paljudele, kellele ta teenuseid oli osutanud, ja seda maksimaalselt turvatud kongis, kus juhtumisi just sel hetkel ei töötanud kaamera ja just sel ajal oli võltsitud vangivalvurite logiraamatud, siis on see viljakaim pinnas vandenõuteooriatele ka sellistes peades, kus paranaoia on loomuldasa väga võõras. 
Mina ei tea, mis toimus, millised on ulatused ja detailid. Uut infot tuleb selle kohta palju ja tundidega.

Eriti vastikuks muudab juhtumi see, et paljud kupeldatavad olid alaealised. Isegi väga. 
Siit jõuame järgmise väga ebamugava teemani – pedofiiliani.


Alustuseks tuleb siin teha üks oluline tsiviliseeritud eristus. 
Paljud pedofiilid on lihtsalt õnnetud inimesed, looduse viperused, kus inimese seksuaalsuse niigi logisev sihik on eriti traagiliselt viltu fikseerunud. Ma ei pea neid kurjategijaks selle sõna rutiinses ja argises tähenduses. Õigupoolest ei pea ma õigeks isegi nende karistamist. Sest see ei tee maailma kuidagi paremaks või turvalisemaks paigaks. Vangla neid ei paranda. Ammugi mitte moraliseerimine. Nad on oma patoloogilise kire ees sama võimetud nagu suurem osa korrektse sättumusega teismelisi. Seepärast ei tuleks neid karistada. Näiteks pista mingist kärsitust moraalsest sadismist puuri, mis on üks kasutu maksumaksja koormamine. Nad tuleks vaikselt ja diksreetselt neutraliseerida. Puhtalt lastekaitse ja humaansuse kaalutlustel. Õnneks on Eesti õigusruum käinud siin õhtumaise paremikuga ühte sammu ning 2012 aastal kiitis valitsus heaks selliste seksuaalkurjategijate keemilise kastreerimise. Piltlikult: nende õnnetute sihikut ei saa ümber seadistada, aga padrunid saab ära võtta. Ja see on parim tehniline lahendus.


Epstein on aga tundub olevat raha võimu totaalsuse ja ühe jälgi gurmaanluse eriti paadunud vormi musternäide. Siin aga pole mõtet üheselt demoniseerida ka raha, vaid mis tahes mõjuvõimu absolutiseerumist, sest sarnane võim võib tulla ka rahavõimule vastanduvast võimust, sümboolsest võimust. Näiteks katoliku kirikut on viimasel ajal raputanud samuti rida skandaale, kus on ilmnenud tohutud organiseeritud pedofiilavõrgustikud kiriku enese sees. 
See illustreerib taas tõsiasja, et moralism on seksuaalsuse ees täiesti abitu. Organiseeritud pedofiilia on ka katoliku kirikus – moralismi põhikantsis – olnud lausa tunnuslikkuseni epideemiline. Seega ei mingit mütoloogiat ja teoloogiat, palun. Ei mingit sonimist suure algustähega Kurjusest. 
Või kui siiski teoloogiakeelt kasutada, siis võiks teema kokku võtta järgmiselt: pedofiilia on selle maailma asi. Siin on moralismist ja palvetest sama palju tolku kui majanduskriisi või difteeriapuhangu korral.


Epstein oli samuti moraliseerimise ja patust patramise suhtes sama immuunne nagu keskmine eestlane, kes kuuleb parasjagu muslimi moralistlikku tiraadi sealiha rüvedusest. Epstein ei olnud selline pedofiil, kes jääb oma impulssidele alla, vaid asine ja kalkuleeriv gurmee-ärimees. Ta suutis organiseerida tuhandete ohvritega inimkaubandust. See, mis ta tegevuse lõpetas, oli õigusriik, institutsioonid, mis hakkasid lõpuks toimima nagu need peaks. Seepärast on ka lahenduseks rohkem õigusriiki ja tõhusamaid institutsioone, paremat tagamist, et seaduse eest rahakoti suurus ei loe. Moralism tähendab aga vastandtendentsi, sammu ühiskonna arhailisema ja vähemfunktsionaalse eneseregulatsiooni suunas.


Miski pole mulle jälestusväärsem kui litšimisele tormav jõuk, sest selle sihik on sama ebatäpne ja fantaasiaküllane nagu inimliigi seksuaalsusel. Lintšijad ei lahenda probleemi, vaid enda psüühilist pinget. 
Juri Lotman on õigusega öelnud, et tsiviliseeritus tähendabki afekti pidurdamist. Kohtute aeglus on siin olemuslikult funktsionaalne. Moraalse raevu ainus voorus on selle välkkiirus, mis on aga paraku pöördvõrdelises seoses instrumentaalse tõhususega.
Teine asi, mis siin on pääsmatult oluline, on rehabilitatsiooniprobleem. Arhailine psühholoogiline muster näeb siin ette, et eksinu kaob ühiskonnast. Surmanuhtluse kehtimise ajal see oligi nii. Nüüd jääks mõttetu ja kulukas eluaegne vangistus. Epsteini-taoliste puhul on see siiski sobivaim. Teiste puhul on ainsaks rehabilitatsioonivõimaluseks selle rehabilitatsioonivajaduse vältimine, tähendab protsessi diskreetsus. Avalik häbistamine, milles puudub rehabilitatsioonivõimalus – ja pedofiilia puhul puudub, – pole ainult humanistlikus vaid ka instrumentaalses mõttes väga halb lahendus. Ameerika psühhiaater James Gilligan, mõjuka vägivallauurimuse autor, kirjutab: „Häbi kohta on mõnevõrra paradoksaalne öelda „tunne“, sest kuigi häbi on alguses valus, viib pidev häbistamine tunnete suremiseni. Häbi, nagu ka külmus, on sisuliselt soojuse puudumine. Ja kui see saavutab kõikehõlmava jõu, tajutakse häbi nagu külma, tuimuse ja surnud olemisena“. Vägivaldsus on siis üks peamisi teid sellest tundetusest välja. Gilligan uuris kõige raskemaid vägivallategusid sooritanud kurjategijaid ja ühe ühise joonenta tõi välja nende sisimuses peituva alandatustunde. Parim viis inimest vägivaldseks muuta on teda alandada, häbistada. Pöördumatult ja totaalselt häbistatud inimene on kõige tõenäolisim laiendatud enesetapu sooritaja, võimalikult paljusid endaga kaasa võtta tahtev inimkonnavihkaja. Avalik häbistamine karistusmeetmena ei suurenda ühiskonna turvalisust, vaid vähendab seda.


Seega oleks pedofiiliaprobleemi parim – just parim, mitte täiuslik – lahendus diskereetsus ja pedofiili olemuse muutmine. Ja pedofiili olemus on selle maailma asi. Selle maailma asju saab muuta füüsiliselt. Või natuke peenamalt – keemiliselt.


Niisiis võiksin seda kommentaari nimetata kokkuvõtlikult kiidulauliks diskreetsele kastreerimisele. Ja see on vist kõige vähem ülev kiidulaul, mida suudan ette kujutada.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 19:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. august 2019Hästifunktsioneeriv aju vajab hädasti und ja liikuvat keha 


Ilmus ERRis 08.08.2019






Hästifunktsioneeriv aju vajab hädasti und ja liikuvat keha


Anders Hansen „Tugev aju. Kuidas liikumine ja treening sinu aju tugevdavad“ Varrak 2018. Tõlkinud Heidi Saar
Matthew Walker „Miks me magame. Uni ja unenägude vägi“ Argo 2018. Tõlkinud Triin Olvet 


Mihkel Kunnus


Lugematud veebisaidid ja raamatukaupluste riiulid kubisevad soovitustest, mida, kuidas ja kui suures koguses süüa. Üks imedieet ajab teist taga, on veregrupi- ja pH-dieedid, paleo-, keto- ja vegandieedid. Samuti tõotavad „vapustavaid tulemusi“ imelühikese ajaga erinevad toidulisandid, nn Big Pharma on hiiglasliku kasumiga. Sellega kokkupuutunuile ja ehk sealt ehk mõne konksu alla neelanuile on mul hea ja halb uudis. Hea uudis on see, et oma keha ja vaimu ning seeläbi heaolu märgatavaks tõstmiseks ei ole vaja sugugi palju raha ja ei ole vaja ka intellektuaalselt nõudlikke oskusteadmisi. Mõni odav ja õige lihtne vahend võib tõsta elukvaliteeti lausa hüppeliselt. Halb uudis on see, et selleks tuleb teha midagi, mis pole küll kulukas ega keeruline, aga ometi kohutavalt raske – muuta oma eluharjumusi. Täpsemalt une- ja liikumisharjumusi. Toitumine on ka väga oluline, aga õige une ja liikumise kõrval siiski pigem kolmandajärguline. Õigupoolest kannatab keha isegi päris kehva toitumist, kui une- ja liikumisrežiim on paigas. Kõik on heaolu seisukohalt tähtsad, aga kui mingi tobeda mõtteharjutusena peaks tegema pingerea, siis oleks see järgmine: õige unerežiim, õige liikumisharjumus, õige toitumine. Uni on täiesti asendamatu ja ebapiisava une tekitatud kahjud on kõige rängemad ja kõikehõlmavamad. Matthew Walkeri sõnadega: „Uni on rohkemat kui tugisammas; uni on alusmüür, mille peal seisavad kaks ülejäänud sammast [st toitumine ja treening – M.K.]. Võtke ära une vundament või nõrgestage seda pisut ning hoolikalt valitud toidusedel või füüsiline treening muutuvad vähem kui tõhusaks“ (lk 185).

Eesti Noorte Teaduste Akadeemia liige, neuroteadlane Jaan Aru jättis pärast saates „Plekktrumm“ käimist vaatajatele järgmise soovituse:
"Ma väga soovitan: hoidke oma aju! Sest kui on nii, et aju on kõik, mis te olete, siis hoiate te seeläbi iseennast. Esiteks, käige jooksmas või kiiresti kõndimas – tehke seda oma aju pärast, sest on teada, et aeroobne treening soodustab uute närvirakkude arengut ajus. Teiseks, magage! Magage korralikult! Magage välja ja magage hästi. Kui teie elukaaslane teid voodis tüütab, siis võtke eraldi voodid, sest abielu on püha, aga uni on samuti püha. Ja, kolmandaks, tehke pause internetist ja nutitelefonist ning nautige seda kultuuri, loodust, maailma ja suuri küsimusi, mis on teie ümber." 
Kellele see soovitus on piisavalt veenev ja motiveeriv, võib sellega piirduda. Kel on aga huvi selle vastu, kuidas ja miks need soovitused nii head ja universaalsed on, neile soovitakski kahte väga head aimeraamatut – Anders Hanseni „Tugev aju. Kuidas liikumine ja treening sinu aju tugevdavad“ ja Matthew Walkeri „Miks me magame. Une ja unenägude vägi“.


Hanseni raamatu pealkiri on täpne. See räägib tõesti sellest, kuidas liikumine ja treening sinu aju tugevdavad. Praktikule võib piisata teadmisest, et see tõesti on nii, aga Hansen avab populaarteaduslikus vormis ka selle füsioloogilisi mehhanisme.
Raamat on kirjutatud kergesti loetavas stiilis ja on kohati lausa õpikulik, sest on eraldi lehel ja värvilisel taustal on välja toodud meelde jätmist väärivad kokkuvõtted. Nii saab valida erineva raskusastmega selgituste vahel. 
Näiteks: „trenn teeb aju elastsemaks“ (lk 28), füüsiline treening treenib stressileevendust ja kortisooli taseme langemist (lk 38), trenn suurendab otsmikusagarat ja see käsutab mandelkeha, et stress alla viia (lk 44). Lühidalt: raamat ja selle peatükid on üles ehitatud mõneti õpikulikult, kus sama asja korratakse aeg-ajalt suuremal keerukusastmel. Anders Hansen on omandanud Karolinska instituudis arstikutse ja töötab psühhiaatria valdkonnas peaarstina, tähendab, ta on akadeemilise haridusega ja kirjutanud suure hulga artikleid, aga eelkõige siiski praktik. Raamat tugineb suurele hulgale teadusartiklitele, aga on ometi väga lugejasõbralikult kirjutatud ning sobib hästi ka neile, kellele meeldivad huvitavad faktikesed a la aju võtab energiat massiühikohta umbes kümme korda rohkem kui teised koed, jooksmine parandab õppimisvõimet, jõutreening assotsiatiivset mälu jne, aga seal on ka väga palju sellised fakte, mis peaks iga lapsevanema, pedagoogi ja haridusametniku mõtlema panema. Kehalise tundide lisamine tunniplaani aitab tõsta tulemusi matemaatikas paremini kui matemaatika tundide lisamine, tähelepanuhäirete jms vastu on treening ja liikumine tõhusaimad vahendid jne. Mis puudutab aju arendamist, siis trenn teeb pika puuga ära igasugustele ristsõnadele ja sudokudele. Võiks isegi öelda, et kui koolimaja oleks lauge nõlvaga mäe otsas ja milleni saaks ainult mööda paari kilomeetrist jalgrada, siis oleks juba suhteliselt teisejärguline, kas koolimaja ise oleks tüüpilne nõukaaegne standardehitis või mõni moodne avatud ruumidega loovuskeskus (teiseks ülioluliseks ja vältimatuks eelduseks on see, et lapsed on end välja maganud!).
Samuti aitab treening depressiooni vastu tõhusamini kui tuntud antidepressandid (kui pole juba raske, kliiniline depressioon, kus inimene omal jõul isegi voodist enam välja ei saa). 
Üks tuntuim kõlakas Immanuel Kanti kohta on teadupärast see, et tema jalutuskõigud olid nii täpsed ja regulaarsed, et nende järgi sai kella õigeks panna, aga tuleb välja, et suurte filosoofide ja kirjanike jalutamisharjumus väärib hoopis matkimist, mitte pilkamist. See oli üks nende edu alus, mitte lihtsalt pelk biograafiline seik. 
Anders Hanseni raamat on toetub teadusuuringutele, kus põhjuslikke seoseid on otsitud kohase skeptitsismiga ning püütud koos esinevaid tegureid rühmitada ja eraldi uurida. Näiteks tuleb välja, et loovusele avaldab mõju just nimelt liikumine, mitte keskkonnamuutus ja vaatepildi vaheldumine, mis tavaliselt alati on liikumisega kaasnenud. Tänapäeva tehnoloogia võimaldab ju need lahutada. Saab liikuda ka nii, et pilt üldse ei muutu – näiteks tuimalt jooksulindil sörkides –, või istuda ise paigal ja lasta pildil enda silme ees muutuda mõnel ekraanil. Teaduskatste tulemused on ühesed – diivan on patt loovuse vastu. Lisaks on liikuv lihas stressileevendussüsteem. Ja samuti tõhusaim vahend tähelepanuhäirete vastu. Samas üle pingutada ei tasu – ultramaraton juba vähendab mälu.
Raamat on soovituslik ka vanemaealistele, kellest ehk mõned veel mäletavad nüüdseks juba ammu ümber lükatud väidet, et ajurakkude hävimine on pöördumatu. Ei, ei ole. Liikumine taastab aju. Ja regulaarne jalutamine vähendab dementsusriski lausa 40%.
Hippokrateselt väärib peale ta vande meenutada ka tõdemust, et kõndimine on inimese parim ravi.


Matthew Walkeri raamat on aga tõsisem teos, kõvasti ja teenitult tunnustatud (New York Timesi ja Sunday Timesi bestseller, Observeri, Sunday Timesi, Financial Timesi, Guardiani, Daily Maili ja Evening Standardi aasta raamat 2017 ) ning mahtugi omajagu rohkem (390 lk). Kui Hanseni raamatut võib nimetada õpikulike väärtustega eneseabiraamatuks, siis Walkeri raamatu teaduslik-akadeemiline kraad on üksjagu kangem ja peaks rahuldama ka intellektuaalselt nõudlikumat maitset. Keda unefüsioloogia sel määral ei huvita, võib piirduda eelmainitud Jaan Aru – kes, muide, on Walkeri raamatu teadustoimetaja – artiklinupuga Postimehe teadusportaalis Heureka – „Teaduspõhine looduslik kõrvaltoimeta imerohi ülekaalulisuse ja rumalate otsuste vastu“ (10. veebruar 20191) Jah, see imerohi on uni. See tõstab teie töö produktiivsust, muudab teid loovamaks, parandab teie mälu, teeb teid heatujulisemaks, aitab kaalu hoida, paneb vähem riskima ja rumalusi tegema ja sel puuduvad igasugused kahjulikud kõrvaltoimed. Ja see on tasuta.
„Võttes aluseks mitmekülgse uue teadusliku arusaama unest, ei pea me enam küsima, milleks uni hea on. Selle asemel oleme nüüd sunnitud imestama, kas on üldse olemas mõnd bioloogilist funktsiooni, mis ei lõika kasu heast ööunest. Siiani väidavad tuhandete uuringute tulemused, et ei, selliseid ei ole olemas“ (lk 18).


Walkeri raamat avab selle füsiloloogilisi, neuroloogilisi, endokrinoloogilisi ja muid taolisi mehhanisme ning ta räägib fenomenist, mille osas on ta väga kompetentne (Walker sai oma teaduskraadid neuroteaduses ja neurofüsioloogias Suurbritannia Nottinghami ülikoolist ja terviseuuringute nõukogult Londonis ning seejärel asus tööle USA Harvardi ülikooli arstiteaduskonna psühhiaatriaprofessorina. Praegu on ta neuroteaduse ja psühholoogiaprofessor USA California ülikoolis Berkeleys, kus ta juhib oma asutatud unekeskust. Walkeri teadustöö teemaks on une mõju inimese tervisele, ta on avaldanud üle saja teadusartikli ning pälvinud mitmeid teadusauhindu ja -preemiaid). 


Raamatu haare on lai ja süvenemine muljetavaldav. Seal on näiteks ka filosoofilisi kõrvalepõikeid, mis küsivad inimese ja elava loomuse järele (miks elu üldse vaevus ärkama? Eriti arvestades seda, et on püsinud tugev evolutsiooniline surve une kadumiseks, sest magav organism on kaistetu ja aktiivsest toidu- ja seksuaalsest konkurentsist väljas). Aga raamatu lõpuks jõuab Walker välja konkreetsete ja praktiliste sammudeni, kuidas une kvaliteeti parandada. Ta on soovitab alati eelistada käitumuslikku uneteraapiat mis tahes unerohtudele ning ta põhjendused on teaduslikud ja veenvad (ütleb ka ise joonealuses, et suured farmaatsiatööstused teda seepärast ei saagi armastada). Häid unerohte pole veel lihtsalt olemas, kõik praegused on füsioloogiliselt väga robustsed ja annavad täisväärtusliku une asemel selle kehva aseaine (mis mõnel juhul on küll parem kui mitte midagi, aga siiski tuleks alati enne proovida muid meetodeid). Kuigi Walkeri raamat on nõudlikum kui Hanseni oma – siin võib kohata sõnu nagu „tsirkadiaanrütm“ ja „adenosiini kontsentratsioon“ –, siis midagi ülearu keerulist siin siiski pole. Mõtlema panevaid fakte ja humoorikaid kokkuvõtteid aga küllaga. Näiteks pidev vähene uni tõstab vähiriski lausa kahekordseks, unisusest põhjustatud avariisid on rohkem kui alkoholist ja narkootikumidest põhjustatud kokku jne. Või siis , et „ärkvelolek on kergemat sorti ajukahjustus“ ja et „nüüdiasaegne [kunstvalgustusega ja kunstliku unerežiimiga] ühiskond [on] võtnud ühe looduse täiuslikest lahendustest (une) ja jaganud selle kenasti kaheks probleemiks: (1) öö nappuseks, millest tuleneb (2) võimetus püsida päeva jooksul täielikult ärkvel“ (lk 311).
Walkeri raamatust saab teada ka seda, miks Guinessi rekordite raamat enam ei registreeri ega isegi trüki ära magamatuse rekordeid (etteruttavalt: sest pikk unetus on sedavõrd hõlmavalt organismi kahjustav, et ükski eetikakomitee ei luba).
Saab teada ka seda, miks ei tasu vahetult enne und lugeda helendavatelt ekraanidelt (nagu käesolevatki tutvustust, eks), vaid pigem ikka paberlit ja sooja valgusega öölambi toel, miks on head pimendavad kardinad ja miks ei taasu trenni lükata väga hilisesse õhtusse. Ja miks äratuskellad on saatanast ja tukastusnupud (sooze button) veelgi saatanlikumad.
Need on väga head raamatud. Loe, käi jalutamas või sörkimas ning siis maga end korralikult välja. Ja maailm on kohe ilusam koht.



1https://heureka.postimees.ee/6518877/jaan-aru-teaduspohine-looduslik-korvaltoimeta-imerohi-ulekaalulisuse-ja-rumalate-otsuste-vastu 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:00 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Postmodernistlikud konservatiivid ja neopuritaanlikud progressiivid 


Ilmus ERRis 02.08.2019



Mihkel Kunnus: postmodernistlikud konservatiivid ja neopuritaanlikud progressiivid
 
Vanakooli mõtteloolasel ja erudiidil Ilmar Venel on üks tore essee, mille pealkiri on „Pahustumine ehk Uusaja olemus“ (Ilmamaa 2002). Ilmar Vene näitab seal, kuidas paljud uusaegsust iseloomustavad metafüüsilised orientiirid on justkui pahupidi keeratud versioonid keskaegsetest. Essee formaat on küll lootusetult aegunud (350 lehekülge ja kaaned ümber!), aga selle pealkirjaks valitud koondkujund resoneerub üpris hästi ka palju väiksemas ja päevakajalisemas mastaabis kui essees eneses käsitletud paar aastatuhandet.
Eriti ajalikke, aga ometi kõnekad näiteid võib leida juba meie parteide enesenimetuste pahupidisusest – kõige tulipäisemalt ja revolutsioonilisemalt riigitüüri kallal rapsida tahtev erakond nimetab end konservatiivseks, seevastu partei, mille nimesse reform ehk muutus on lausa ainusõnaliselt sisse kirjutatud, jutlustab tasa ja targu peenhäälestusest, mis üldist kurssi võimalikult vähe muudaks.
Parteide nimed funktsioneerivad meie konnatiigis õnneks siiski suuresti pärisnimedena ja küllap nii pinnapealseid inimesi eriti pole, et siin liigsest otsetõlgendusest end eksitada laseks. Oma isikliku kassi nimeks võib ju vabalt Koer panna, funktsionaalsust see ei kõiguta ja oma loomake on armas ikka.
Tähelepanu väärib ehk aga see, et ka üks levinuim ajakirjanduslik formaat – analüütiline sõimamine – teeb sageli taolisi pahupidisusi. Ja analüütilisel sõimamisel on kindlasti poliitiliste hoiakute kujundamisel üksjagu mõju.
Siin tundubki olevat tähelepanuväärne see, et kui praegusele kultuurisõjale pragmatistliku pilguga vaadata, tähendab keskenduda leeride enesekirjelduste asemel nende käitumisele ja taotlustele, siis on siin leerid mitmes mõttes pahupidi. (Tuletan meelde, et pragmatismi printsiibi üks sõnastusi on järgmine „Uskumuste sisuline erinevus seisneb neist lähtuvate käitumisviiside erinevuses“, lühimalt, kellegi ideoloogiliseks positsioneerimiseks tuleb vaadata pigem ta käitumist, kui kuulata ta enesekirjeldust.[1])
Võiks isegi öelda, et vastast süüdistatakse enese pattudes, sõimamiseks kasutatakse sõnu, mis iseloomustavad sõimajat tihti täpsemini kui sõimatavat.
 
Konservatiivid ja progressiivid
Võtame ühe hiljutise näite Inglismaalt, Boris Johnsoni, vastse peaministri konservatiivide parteist.
Arhetüüpse Briti konservatiivina võiks meenuda näiteks sir Roger Scruton, suures maahäärberis elav džentelmen, kes kannab peeneruudulist pintsakut, armastab ratsutada, räägib väga peent kõrginglise keelt ja tunneb vastumeelsust mis tahes rapsimiste ja skandaalitsemiste vastu, jutlustab kogukondlikkust ja kiindumist oma kodupaika, hindab ülikõrgelt traditsioone ja konventsioone.
Boris Johnsoni kaubamärgiks on aga rõhutatult hooletu välimus, ajakirjanikud leiavad ta tihti eest lillelistes šortsides ja fliisis, soeng nagu harakapesa. Tal on endast paarkümmend aastat noorem elukaaslane, kelle ta leidis oma abikaasa kõrvalt ja kelle abordiarve ta vastumeelselt kinni maksis.
Johnson on esimene, kes tõi ajaloolisse hoonesse elukaaslase, kellega pole abielus. Ta on vallandatud ajalehest lugude ja tsitaatide võltsimise eest, ta elu on kulgenud skandaalist skandaali[2].
Jättes kõrvale igasugused moraliseerimised, siis võiks teda nimetada uljaks elukunstnikuks ja pullivennaks, punkariks ja triksteriks või milleks iganes, aga ta on kõike muud kui klassikaline briti konservatiiv.
Hüppame järgmise näitega teise serva, nn progressiivide leeri (tunnistan, et viimasel ajal on raske rääkida konservatiividest või progressiividest panemata neid jutumärkidesse või lisamata ette „nn“).
Õhtumaise (ja mitte enam ainult) kultuuri üks suuri ja pikki süvahoovusi on olnud indiviidi vabastamine kõige laiemas ja üldisemas mõttes. Võib öelda, et progressi lugu on inimese vabastamise lugu. Kõigepealt vabaneti hüppeliselt loodusest pärit hädadest (st näljast, külmast, paljudest haigustest jne).
Seejärel mitmete institutsioonide survest: murdus perekonna ning külakogukonna absoluutne võim. Kirik ei olnud enam kõikvõimas ning lindpriiks kuulutamine või kirikuvande alla panemine ei võrdunud enam surmaotsusega.
Teisel tasandil võime jälgida, kes järk-järgult vabanesid. Kunagi olid vabad üksnes mehed ja neistki vaid murdosa (kõrgemad seisused). Siis vabanesid linnainimesed. Ajapikku said ka alamklassid valimisõiguse ja kodanikuvabadused. Orjapidamine lõpetati.
Siis vabanesid – vähemalt seaduse silmis – naised. Vabanesid (läänes) teist värvi ja usku inimesed. Kui 20. sajandi esimestel kümnenditel tekkis (linna)noortel oma töö ja teenistus, siis vabanesid nemadki.
Umbes nii nagu Thomas Manni „Võlumäe“ Settembrini ütles Jeesuse kohta: „Kas too mees tõesti elas, olevat ebakindel. Sündinud aga olevat toona üksikhinge väärtuse aade ühes ühetaolisuse aatega, – ühe sõnaga individualistlik demokraatia, mille võidukäik katkematult edasi kestvat kuni tänapäevani.“
Vabanes seksuaalsus igasugusest tsentraliseeritud regulatsioonist, hipid laulsid vabaarmastust ning filosoofid tagusid maapõhja essentsialistlikke sookäsitlusi.
Kui nüüd tõmmata sellele vektorile vastassuunaline vektor, siis keda näeme seda vedamas?
Keda näeme püüdmas kehtestada võimalikult formaliseeritud ja ritualiseeritud seksuaalkäitumist ja inimeste taaslahutamist meesteks ja naisteks, nõudma, et sookategooria, mida rohkem kui sajand on seadusandlusest välja roogitud, tuleks sinna tagasi?
Need on need, kes nimetavad ennast progressiivideks! Rootsi radikaalfeministid ja USA sotsiaalse õigluse sõdurid püüavad üksteist üle trumbata sellega, kes koostab rangemad formulatsioonid seksuaalkäitumisele.
Igasugune hipilik spontaanne kireuim tuleb soosuhtlusest välja rookida ning erutus allutada asjalikule ja kainepäisele, selgelt ja ühemõtteliselt formuleeritud konsensuslepingutele.
Vastne Euroopa Komisjoni president Ursula von der Leyen tahaks „viia naistevastase vägivalla aluslepingutesse kui kuriteo Euroopa väärtuste vastu“[3] ning Istanbuli konventsioon juba käsitleb naistevastast vägivalda essentsiaalselt erinevana meestevastasest vägivallas st pragmatistlikult vaadatuna on tegu sookategooriate taasessentsialiseerimisega – inimestel on seaduse ees jälle sugu! – , kusjuures seda samadel põhjendustel, mida kasutavad kõige arhailisemad religioossed traditsioonid, tähendab naiste kaitse ja turvalisuse tagamiseks.
Taas: jättes kõrvale igasuguse moraliseerimise ja hinnagu (pole ju võimatu, et suur õhtumaine projekt inimeste võrdsuse ja ühetaolisuse aatest osutuski inimkonnale realiseerimatuks), siis see on kõike muud kui progressiivne selle sõna tavapärases tähenduses. Kultuuritüpoloogiliselt on need selgelt reaktsioonilised suundumused.
 
Progressiivide suhtumine Jordan Petersoni
Heaks näiteks on ka nn progressiivide suhtumine Jordan Petersoni, Kanada kliinilisse psühholoogi, kes on sattunud kultuurisõdade eesliinile. Teda võiks pidada tõeliseks progressiiviks, progressiiviks ilma jutumärkideta, sest ta korraga hoiab kinni õhtumaiste väärtuste baasimpulssidest – indiviidi ülimusest mis tahes kollektivismi ees – ja samas arendab samas suunas edasi tendentse, mis meid siia on kandnud.
Näiteks peab Peterson homoabielu mõistlikuks sotsiaalseks eksperimendiks, sealhulgas lapsendamisõigusega, sest kuigi me ei tea veel, kuidas see lastele mõjub, et vanemad on samasoolised, on ta veendunud, et „kaks vanemat on alati parem kui üks“ (seevastu meie „konservatiivid“ on siin pahatihti õige „progressiivsel“ positsioonil – inimene muutku oma kaasasündinud loomust! Nad võivad mõnuga pilada tegelasi, kes tahavad oma kaasasündinud sugu muuta, aga ei suuda taibata, et seksuaalne orientatsioon on samavõrd kaasa sündinud kui sugu, lihtsalt ühel juhul tuleb püksi vaadata, teisel juhul tsipake sügavamale, hormonaalsele ja neuraalsele tasandile).
Farmakoloogiliselt ja psühhiaatriliselt pädevana ning teadustulemustele tuginedes pooldab ka kanepi legaliseerimist (sest see on kordades ohutum kui alkohol) jne. Ometi on talle virutamine saanud grupitunnuslikuks lojaalsusžestiks just, ütleme, uusprogressiivide karjale.
Kenaks pahupidistumise näiteks sobib siinjuures ja see, et Jordan Petersoni mõneti ühekülgne käsitlus mõjukast Prantsuse mõtlejast Michel Foucault'st – ühest progressiivide lemmikust – iseloomustab jällegi praeguseid „konservatiive“.
Petersoni sõnul ründas Foucault õhtumaise kultuuri aluseid sellega, et väitis teaduse olevat alati võimu tööriista (mis kehtestab ajastut iseloomustava tõerežiimi jne). Ja kui nüüd pragmatistlikult küsida, et kes käitub nii nagu teadus oleks a priori võimu ja ideoloogiate tööriis, siis vastusena vaatab meile näkku jälle mõni aarja vanamees, kes end konservatiiviks nimetab.
Eelkõige ilmneb see igasugustes keskkonnaalastes debattides. Piisab vaid mõnele keskkonnaalasele uuringule viidata, kui kargab välja trobikond marufukojaanist „konservatiivi“, kes raiub nagu rauda, et teadus ja tõde on pelgalt Võimu tööriistad, et IPCC ja ÜRO kehtestavad domineerimise nimel oma tõerežiimi jne.
 
Aeg liigestest on lahti
Muide, kõrvalepõikena võib muidugi öelda, et skeptistsism on alati olnud teaduse tubli tööriist, aga skeptitsismiga on see häda, et seda saab alati kangemaks keerata. Tõsikindlusnõude saab ajada nii rangeks, et ükski fakt pole piisavalt tõestatud.
Tuntuim absoluutse tõsikindluse otsija on ehk Descartes oma kuulsa cogito ergo sum'iga. Ta jõudis tulemusele, et kahelda saab kõiges, peale selle, et olemas on keegi, kes parasjagu kahtleb. Kõik muu võib olla illusoorne.
Aga veel lammutavamalt mõjus ehk oli David Hume, kes näitas, et rangelt võttes ei saa kindel olla isegi loodusseadustes, sest need toetuvad minevikusündmustele, aga sellest, et midagi kehtis minevikus, ei saa järeldada, et see kehtib ka tulevikus, sealhulgas loodusseadused. Ei ole tõestatud, ega ka saa tõestada, et tulevik on sama struktuuriga mis minevik! Ja kui epistemoloogiline vint nii peale keerata, siis ei saa tõesti enam midagi tõestatuks ja faktiliseks lugeda.
Küll aga on õpetlik vaadata, mis juhtub „konservatiivide“ skeptilisusega siis, kui pilgu alla satuvad erinevad immigratsiooniteemad. Oo, see on vägev temperamendimuutus, mis siis seda tõugu tabab!
Kui kliimaküsimustes keeratakse skeptitsimikruvil vint nii peale, et lähenetakse juba David Hume'i meistriklassile, siis pagulastemaatikas usutakse silmagi pilgutamata kõige haigemaid, fantaasiarikkamaid ja vastuolulisemaid luulusid, alates miljonitest neegerimmigrantidest, keda sooroslased öö varjus riiki smugeldavad kuni kõige põrunumate visioonideni kohe saabuvast homode kalifaadist. Siin piisab oma veendumuste kinnituseks ka kõige napakamast ja vihjelisemast kuulujutust ja „elutervest skeptistsismist“ pole enam õrna vinetki.
Aeg liigestest on lahti. Kultuurisuundumuste eesliinil madistavad postmodernistlikud konservatiivid ja neopuritaanlikud progressiivid






_________________
P.S. Kui vaadata Boris Johnsoni ja selle kohalikke analooge, siis meenub ikka suure psühholoogi Fjodor Dostojevski kirjeldatud põrandaalune:
„Inimene on ju rumal, fenomenaalselt rumal. Või õigemini – ta pole sugugi rumal, kuid niivõrd tänamatu, et teist temasarnast pole leida. Ma ei imestaks näiteks teps, kui keset seda tulevast üleüldist mõistlikkust seisaks ühel heal päeval äkki üks džentelmen, ebaõilis, või öelgem parem, progressivaenulik ja irvitav nägu ees, paneks käed puusa ja ütleks meile kõigile: härrased, kui lükkaks õige kogu selle mõistliku kupatuse jalahoobiga ümber, lööks ta uppi – ainuüksi selleks, et kõiki neid logaritme kuradile saata ja jälle oma tobeda tahtmise järgi elada! Sellest poleks veel häda, aga paha lugu on see, et ta tingimata kohe endale jüngreid leiab, selline on inimese loomus. Ja see kõik sünnib tühisel põhjusel, mis muidu ei tasuks nagu mainimistki: nimelt sellepärast, et inimene on alati ja igal pool, ükskõik kes ta ka poleks, armastanud tegutseda nii, nagu ta on tahtnud, ja mitte sugugi nii, nagu mõistus ja kasu talle ette kirjutavad; tahta võib iseenda kasude vastaseltki, mõnikord on isegi hädatarvilik nõnda tahta (see on juba minu idee). Omaenda isikupärane vaba tahe, omaenda ükskõik kui pöörase tuju järgimine, oma fantaasia, olgu see teinekord kas või hulluseni üles piitsutatud, – see on see üks ja ainus, see äraunustatud kõige kasulikum kasu, mis ei sobi mingisse kategooriasse ja mille tõttu kõik süsteemid ja teooriad kokku varisevad. Kust need tarkpead selle siis võtavad, et inimese tahtmised peavad olema just normaalsed ja mingil moel vooruslikud? Mille põhjal nad nii kindlalt kujutlevad, et inimese tahtmised peavad tingimata olema mõistlikult kasulikud? Inimene tahab ainult oma tahtmistes suveräänne olla, ükskõik mida see suveräänsus ka maksma läheks ja mis tagajärjed sel oleksid.“[4]
 
 


[1] Pikemalt on seda lahti seletatud nt https://mihkelkunnus.blogspot.com/2019/07/tuhja-see-retoorika-vaadakem-tegusid.html
[2] Vt nt https://epl.delfi.ee/valismaa/boris-johnson-poliitik-kes-kukub-ainult-ulespoole?id=86948967 ja https://ekspress.delfi.ee/sisujuht/mees-valetas-ennast-peaministriks?id=86923007
[3] https://epl.delfi.ee/valismaa/brusseli-uus-tuul-hakkab-eesti-tabusid-murdma-kliima-palkade-vordse-kohtlemise-ja-maksude-vallas?id=86857243
[4]        Fjodor Dostojevski „Ülestähendusi põranda alt“ I osa, VII peatükk. LR 1971, nr 48-49. Tõlkinud Andres Ehin ja Lembe Hiedel




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:52 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
24. juuli 2019Tühja see retoorika, vaadakem tegusid! 

LOE SEDA RAAMATUT!


Ilmus ajalehes „Postimees“ 24.07.2019 



Tühja see retoorika, vaadakem tegusid!




Saamaks paremat pilti sellest, mis toimub meie ühiskonnas, tuleks aeg-ajalt püüda mis tahes retoorikast mööda vaadata ja keskenduda tegelike soorituste kaardistamisele.



Mihkel Kunnus



Kui filosoofia tähendab paljude jaoks elukauget targutamist ja tühja sõnavahu üles kloppimist, siis ometi on üks filosoofiline koolkond, mis juhatab vastassuunas, tähendab annab praktilisi ja konkreetsed juhiseid mõttetu sõnavahu seest väärt ivade leidmiseks. Ja see on vajalik oskus, sest mõttetut sõnavahtu suudavad tööstuslikus koguses toota ka need institutsioonid, mille oleme ellu kutsunud praktiliste elumurede lahendamiseks. 


Koolkond, või õigupoolest rohkem intellektuaalne hoiak avaramas tähenduses, mida silmas pean, on pragmatism. See on enam-vähem ainus algupärane Ameerika panus filosoofiasse, just sobilik pärinema ühiskonnast, mille on suuresti üles ehitanud kunagise Euroopa demograafilise materjali teotahtelisem ja vähemkontemplatiivne ülejääk. Omadussõna „pragmaatiline“ on küll põhjusega hakkanud tähistama ka teatud küünilist hoiakut, mis ignoreerib teadlikult eetilist mõõdet ja väärtusorientiire, aga see ei ole kindlasti algupärane pragmatism. Sõna „filosoofia“ tuleb teadupärast kreeka keelest ja tähendab tarkuse armastust. Etümoloogia on siin sisuliseltki tabav. Armastus tähendab ju tingimatut positiivset suhtumis ning tõelisele filosoofile on tarkus ja tõde väärtusteks iseeneses. Seevastu pragmatism sündis 19. sajandi lõpul ja oli tugevasti mõjustatud ka darvinismist. Mõtlemine on üks pelgalt üks bioloogiline funktsioon ja elu tähendab laiemas plaanis eelkõige tegutsemist. Mõtlemisest on tolku ainult nii palju, kui aitab meil paremini ja õigemini tegutseda. „Mõtlemise kogu funktsioon on luua tegutsemisharjumusi,“ kinnitas Charles Sanders Peirce, üks pragmatismi alusepanija.


Wilhelm Ostwald, nobelistist keemik, kellel bareljeefike kaunistab mõningate seoste tõttu ka Tartu ülikooli peahoone seina, ütles ühes kirjas teisele pragmatismi aluse panijale William Jamesile: „Kõik realiteedid mõjutavad meie praktikat ja see mõju ongi nende tähendus meile. Ma olen harjunud oma auditooriumile esitama küsimusi sel viisil: mille poolest oleks maailm teistsugune, kui tõene oleks see või teine alternatiiv? Kui me ei suuda avastada mingit erinevust, siis puudub alternatiivil mõte.“
William James resümeerib hiljem: „Hämmastav on näha, kui mitmed filosoofilised vaidlused langevad mõttetusse nii pea, kui allutada nad konkreetsete tagajärgede tuvastamise lihtsale testile“ ja „ei saa olla mingit erinevust abstraktses tões, mis ei väljenduks erinevusena konkreetsetes faktides ja nendest tulenevates tulenevates sündmustes“i.
Maakeeli võiks pragmatismi printsiibi võtta siis ütlusesse: „Möla maha!“, tähenduses siis, et möla tuleks maha lahutada ja vaadata, mis siis järgi jääb. Või aktuaalsemalt – tühja see retoorika, vaadakem tegusid! Siis võime üsna williamjameslikult öelda, et hämmastav on näha, kui mitmed poliitilised vaidlused langevad mõttetusse nii pea, kui allutada nad konkreetsete tagajärgede tuvastamise lihtsalt testile.


Näiteks valimiste ajal võeti taas üles aborditemaatika. Enne seda oli riiklik abordipoliitka selline, et haigekassa toetab ja see on kõigile kättesaadav ja nõnda ka nõustamine. Suure käraga tõsteti teema lauale, ärritati üles palju inimesi, solvati arste jne. Millised olid oponeeriva poole ettepanekud? Keelta? Ei. Nõustada soovijaid? Jaa, ehk isegi rohkem jne. Lõpptulemus: haigekassa toetab ja see on kõigile kättesaadav ja nõnda ka nõustamine. Järelikult kogu debatt oli suuresti nii sama üles kisutud möla ja sõnavaht. 


Võtame veel ühe näite. Koalitsioonikõneluste reportaažis rakendas ilukirjanduslikus vormis pragmatismi printsiipi Facebooki-karakter Vello Nelikendkaks ja tulemus oli õige humoorikas. Tsiteerin katkeliselt:
„EKRE üks põhinõue läbirääkimistele minnes on sõjaväestatud piirivalve! Ei lähe kaua mööda, kui avaneb maja uks, välja astub näost õhetav Helme ja teatab, et great victory, saime sisuliselt kaks rulli okastraati ja võibolla ühe paksu politseiniku piirile juurde, kes liikluspatrullist üle tuuakse. Da fuq nagu? Mis sõjaväestatud piirivalvest sai? Ratas kõrval muheleb.
Järgmine laks.
Sisenetakse taas majja. EKRE nõue 15% tulumaks. Uks lahti, näost rõõsa Helme teatab kaamerasse malbel häälel, et saime 20% tulumaksu! Mis mõttes saite? See on sama nagu praegu! /.../
Teeme korra veel.
EKRE lööb rusika lauale, „Võimule saades saadame kõik 503 pagulast riigist välja!“. Reaalsus – kvoodid jäävad ja et EKRE-l oleks oma valijatele ette näidata mingisugustki edu, siis hakatakse riiklikult kottima kahte üksikut, immigratsioonipumbast Muusikakooli neegrit, kes pole kandlel veel Kungla rahvast jõudnud ära õppida.“ii
Lühimalt: kui kogu „suuga tehtud suur linn“ maha lahutada, siis ei jäänud järele „kärbse pesagi“.
Pragmatistlik hinnang toimunule sõltub positsioonist. Ei ole seal hullu midagi, sest kõik jääb suuresti vanaviisi. Või siis: ei ole neist suurt tolku midagi, sest kõik jääb suuresti vanaviisi. Muutus ainult retoorika, möla kvalieet (aga seegi paraku halvemuse suunal).


Siiski tuleb teha oluline eristus. Inimelu puudutab väga erinevat laadi valdkondi. Ühes ääres on füüsilis-insenerlik reaalsus, kus praktika on ainuliselt tõe kriteeriumiks, ja teises ääres sümboolne reaalsus, kus retoorika ja sümboolsus ongi ainsaks määrajaks. Kui viimase näiteks par excellence või tuua matuse – peale lohutavate rituaalide polegi mitte midagi teha – , siis esimese näiteks võib poliitikas tuua looduskaitse ja seda looduse seisukohalt. Piltlikult öeldes: ökosüsteeme ei huvita vähemalgi määral, kas ekskavaatorijuhtjuht nutab süümepisaraid või irvitab küüniliselt koppa maasse lüües, langetatava puu seisukohalt pole vahet, kas ta võtab maha hingestatud rituaali tegev kirvemees, või asine harvester. Samuti pole ökoloogilisest vaatepunktist vahet, kas põlevkivi jätkuva kaevandamise eest seisab sotsiaaldemokraatlik Marju Lauristin (nagu ta Eesti eurosaadikuna tegi), või ökoloogiliselt täisjuhm „rahvuskonservatiiv“. 
Mis puudutab tegelikku, pragmatistlikku rohelisust, siis näiteks Rail Balticu seisukohalt oli viimastel valimistel ainult neli rohelist valikut – ERE, rohelised, EKRE ja Vabaerakond. SDE ajas küll hoogsalt rohelist möla, aga kui praktilised käitumisjuhised ei eristu suhtumisest „suva see Rääma raba ja maha võetavad metsad, auklikuks uuristatud maa ja lõhutud ökosüsteemid, me ei vaja looduse armuande, võtame ise mis vaja ja siia saagu üks ilgepirakas raudtee!“, siis pragmatistlikust seisukohast on need „metafüüsikad“ identsed. Nii nagu on EKRE migratsioonipoliitika suuresti identne seniolnuga. Praktilised muutused puuduvad, järelikult on identne. 
Kordan üle: pragmatismi printsiibi üks sõnastus kõlab järmiselt: „Uskumuste sisuline erinevus seisneb neist lähtuvate käitumisviiside erinevuses.“


Muide, siit tuleb ka üks pragmatistliku (ja analüütilise) psühholooga – William Jamesi on muuseas ka tunnustatud psühholoogiaklassik – alusteese: inimene käitub oma ideoloogiaid ja uskumusi ning see, kelleks ta end ise peab, võib märkimisväärselt erineda sellest, kellena ta käitub. Ja see ei tähenda sugugi esmajoones silmakirjalikkust, vaid tõsiasja, et eneserefleksoon väga keeruline protsess ning pigem on reegliks see, et inimese minapilt on puudulik, kui see, et see on adekvaatne. Näiteks, kes ei oleks kohanud variatsioone teemal „ma ei ole rassist, aga neeger pole ikka inimene“, ometi on seda teed minemas pragmatistlikult sama struktuuriga „ma võtan keskkonnaküsimusi väga tõsiselt, aga Rail Balticut toetan ikka praegu kavandataval kujul“.
(Siin juures kindlasti tahaks tervitada ka üliaatelisi, sirgeselgseid ja ülimittepunaseid mittesotse, kes arvavad, et nende heroilisest moralismist piisab selleks, et tagada pinnalähedase põlevkivi jätkumine läbi aegade).
Veel üks näide: Prantsuse mõjuka filosoofi Michel Foucault' üheks negatiivseks toimeks on sageli väja toodud seda, et temast inspireerituna taandatakse teadus poliitikaks ja tõde võimu vahendiks. Vaatame nüüd pragmatistlikult – kes käitub nõnda nagu teadus oleks pelgalt poliitililine vahend ja võimu ripats, kes kohtleb teadlasi kui ideoloogiateenistujaid. Siis võib öelda, et pole paremaid näiteid „marufukojaanidest“ kui igasugused „kliimaskeptikud“. Nad võivad eht michelfoucault'liku kirega sukelduda inimkonna ajalooarhiivi kõige laiemas tähenduses, et sealt samasuguse selektiivsusega otsida kinnitust oma aprioorsele veendumusele, et kogu kliimatemaatika on mingite müstilste roheliste vandenõu õilsate ja aateliste naftamagnaatide vastu.




P.S. Möla ei tohi muidugi alahinnata, näiteks valimiseelsel mölal on kõige praktilisemad tulemused – hääled, tähendab see, kes saab tegutsevale positsioonile. Ja pragmatism tunnustab siin igasugust retoorikat täiesti tõsiselt. Valimiskampaaniate pragmaatiline tulem ongi häälte hulk. Lihtsalt see, mis juhtub pärast valimisi, see, kuivõrd valitud on oma valimiseelsete sõnade taga, vajab uut pragmatistlikku analüüsi.


iVt 2. peatükk raamatus William James „Pragmatism ja elu ideaalid“ Vagabund 2005, tõlkinud Märt Väljataga
iiVt https://edasi.org/38612/vello-nelikendkaks-wonderkind-ratas/ 







Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:46 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
12. juuli 2019Mille Jumal on lahku loonud, seda inimene ärgu sidugu 
Alljärgnev on väike arutlus kuu teemal (okasionalism). Kuna formaadi maht – päeva kommentaar - on väga napp ja üldleviline, siis on mõiste pigem kunstilise metafoori vormis.
Oli eetris Kuku raadios 12.07.2019


Mille Jumal on lahku loonud, seda inimene ärgu sidugu




Mis on okasionalism? Kui te olete vähegi normaalne inimene, mitte näiteks akadeemiline filosoof, siis pole te seda peletislikku sõna kuulnudki. 
Õigupoolest on see idealistlik metafüüsika filosoofiaski surnud. Kusjuures piinlikkusse. Nimel on see on üks järjekordne katse oma mõistuse lüngad Jumala mõistega kinni katta. Küsimusele, kuidas saab vaim mõjutada ainet ja vastupidi, oli okasionalistlik vastus umbes järgmine: mingit maist põhjuslikkust üldse polegi, kõikvõimas Jumal klapitab kõik ja nii tekib meile vastav mulje. Olevik pole kuidagi mineviku põhjustatud, minevik ei struktureeri midagi. 
Võib isegi öelda, et selline okasionalism on praeguse metafüüsilise peavoolu äärmusesse ekstrapoleeritud vastandsuundumus, sest viimase järgi maailm muud polegi kui üks suur pundar põhjuslikkusahelaid. Ning mingi nähtuse tundma õppimine ei tähenda muud, kui selle põhjuste tuvastamist. Tunnetuse kuningas Teadus püüab kaardistada üha pikemaid ja peenemaid põhjuslikkusahelaid.


Kusjuures see metafüüsika ei pea olema tingimata ilmalik. Suurt midagi ei muutu, kui postuleerida või uskuda selle süsteemi taha Looja. Olemuslik on aga see, et maailm kõige üldisemas mõttes on korrastatud ja läbistatud põhjus-tagajärg seosest. See uskumus peegeldub samuti näiteks argisügavamõttelisises usutunnistuses „Miski ei sünni ilma põhjuseta!“.


Selle printsiibi absolutiseerimine viib igavana filosoofilise probleemini, nimelt tahtevabaduse probleemini. Kuhu jääb siis vabadus, kui iga praegune olek määratud eelmistest olekutest ja nõnda aja alguseni välja?


Tähelepanuväärne on aga see, et kogemuslikult, fenomenoloogiliselt, psühholoogiliselt ilmneb vabadus probleemina, ränga koormana. Suure psühholoogi Dostojevski suurinkvisiitori sõnadega: „Inimesel ei ole rängemat muret kui see, kuidas leida, kellele võimalikult kiiresti loovutada oma vabaduse and, millega ta õnnetukene siia ilma sünnib.“ Kui filosoofi piinab tahtevabaduse probleem, täieliku determineerituse probleem, siis tegelikkuses elavat inimest piinab pigem püsiv aladetermineerituse probleem. Korda ja seaduspära on vaja püsivalt ise luua, selleks vaeva näha. Loodusseadused ei determineeri piisavalt!


Truism on seegi, et kultuur pole väga suurel määral midagi muud, kui vaevaga üles ehitatud süsteem liigse vabaduse piiramiseks. Kõik reeglid ja kombed, riitustest ja eetikast kirjapandud seadusteni on erinevad mehhanismid liigse vabaduse piiramiseks. Nende läbi püüab inimene ise endale leiutada käitumisreeglid ja seadused, oma käitumise determineerijad, et ta elukaoses nii palju ei piinleks või lausa ei hukkuks. 
Vaadake või vastseid lapsevanemaid. Nende põhitegevus on oma lapsukese liigse vabaduse piiramine, et ta ei hukkuks või end ei kahjustaks. Lapsukesel on vabadus ronida kõrgele, kust saab alla kukkuda, vabadus toppida suhu nii söödavaid kui mürgiseid marju, kõndida lõkkesse jne.


Minnes veel sammukese praktilisemaks, olemegi kohe keskse ühiselulise küsimuse juures – milline kord luua? Millised käitumisvõimalused jätta ja milliseid püüda välistada? Ja üldkehtivatena. Sest ühele vitaalsete instinktidega normaalsele inimesele ilmneb vabadus probleem ikka sellena, et teistel on liiga suur käitumisvabadus.
Üks käepärasemaid ja koduseimaid näiteid vastastikku loodud enese determineerimise mehhanismist on leping. Luuakse endale kord, mille järgi lubatakse tulevikus käituda. Leping on siin konstruktsioon, mis determineerib edasise käitumise. Selle vanem ja arhalisem versioon, mis on päritud kirjaoskuse eelsest ajast, on suusõnaline lubadus. See on komme muuta end oma minevikuseisukohtade vangiks, panna tahteaktiga oma praegune käitumine determineeruma oma minevikukäitumisest. 


9. mail toimus Tartus, Kogo galeriis ühe feministliku õigusteadlase avalik loeng teemal “Inimõiguste põhine lähenemine reproduktiiv- ja seksuaaltervisele”. Selle alguses ta käisitles muu hulgas suhtemudeleid ja ühtlasi avaldas nördimust, et ikka pole veel üldvaldav arusaam, et keegi ei ole suhtes millekski kohustatud ja igas etapis võib öelda ei. „Ei“ on igal ajal „ei“ ja suhe on igal hetkel katkestatav. Pole raske näha, millistest olukordadest on need imperatiivid välja destilleeritud. Selles nähakse vastumeedet igaugusele kohustamisele stiilis „Musi on seksi käsiraha“. Ei, ükski eelnev käitumine ei determineeri järgmist, ei tohi! Minevik ei struktureeri olevikku. Mingi naise poolne käitumine ei kohusta teda järgmisteks sammudeks, sest muidu saaks mees n.ö. seksi välja pressida. Mõistetav. Iseasi kui universaalseks soosuhtlusmudeliks saab seda ööklubietiketti laiendada. Mingis eas ja mingile kontingendile on see kahtlemata väga sobiv. Näiteks neile, kelle elukogemus on selline, et ei tule pähegi, et probleem võib tekkida ka mehe liigse vabadusega ära jalutada (noorema naise juurde näiteks). Olgu selleks siis lesbid, noored atraktiivsed naised või n-järku oomega-mehed, tähendab, need, kes suudavad soosuhtluses näha naist ainult tõrjepositsioonil. 
Pole raske ka näha, et see okasionalistlik suundumus kiilub kinni siis, kui mehe ja naise soosuhtlusleping lihastub kõige otsesemas mõttes st kehastub uue inimesena ja kannab mõlema komponenti iga rakutuuma bioloogilises reaalsuses. Tõsi, lepingu algfaasis on see veel tagasivõetav, katkestatav. Seda kutsutakse abordiks. Aga pärast seda on leping tühistamatu.


Psühholoogid on ikka öelnud, et kui suhte kohal ripub püsivalt selle katkemise kirves, siis sellesse eriti ei investeerita, tähendab, selline „okasionalistlik“ suhe on olemuslikult midagi muud, kui selline, kus teatakse, et mis ka ei juhtuks, siis teine jääb. Lahutuse võimalikkus muudab suhte iseloomu ja tüüpi. Toas, mille tagasuks on alati lahti, jääb teatud õdusus kättesaamatuks.


Ei saa eitada, et katoliiklik sakrament paneb abielule talumatu raskuse. See on suhe, mis maiste vahenditega on lahutamatu. Mida Jumal on ühte pannud, seda maised tahtmised ei saa lahutada.


Okasionalism tähistab siin vastandkujutlust: Mida Jumal on eraldi loonud, seda maised tahtmised ei saa ühte siduda. Pole riitust, mis võiks siin anda kindluse, et sind ei jäeta üksi. Ja see, nagu on näidanud üks tšehhi kirjanik, annab olemisele kerguse, mis pole sugugi vähem talumatu.





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:46 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. juuni 2019Sebastian Conrad. Globaalne ajalugu 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 27.06.2019







Ajaloolase härra Mõrumanni metametodoloogia


Mihkel Kunnus


Sebastian Conrad, Mis on globaalne ajalugu? Tõlkinud Olavi Teppan, toimetanud Siiri Ombler, konsultant Marek Tamm. TLÜ Kirjastus, 2018. 260 lk. 


„Ookeanid, võrgustikud, paikkond – või maailm kogu oma täiuses? Millised uuritavad üksused on globaalsele ajaloole kõige kohasemad? Seesugused küsimused võivad vabalt keelele tõusta, aga need on tegelikult valed küsimused. Sest ükski üksus ei sobi globaalse lähenemise jaoks teistest paremini. Lõppeks varieeruvad uuritavad üksused sõltuvalt küsimustest, mida esitatakse. Mõned probleemid – võtame näiteks: kuidas mõjutas trükipressi kasutuselevõtt Calcutta ümbruse maapiirkondade elanike kogukondlikku tegevust? – nõuavad lähiplaani, samal ajal kui teised, ütleme uurimus põllumajandusele ülemineku mõjudest demograafiliste näitajate kasvule, on paremini vaadeldavad läbi makroperspektiivi. Mõnele küsimusele vastamiseks peame mõistma konkreetsete indiviidide motiive, teisi küsimusi saame lahendada ainult üldistuste tasandil.
Ükski üksus pole loomupäraselt teistest parem. Mõni lihtsalt võimaldab üldistusi teha, teine innustab olema konkreetsem. See tähendab ka, et meie selektiivsus – mida sisse võtta, mida välja jätta – sõltub valitud üksusest.“ (lk 116)
Raske vaielda.


Või hüppame mõned leheküljed edasi:
„Pole niisiis olemas ühte loomupäraselt teistest paremat raami, vaid erinevad ajalised mastaabid täiendavad üksteist. Iga uurimus annab eesõiguse konkreetsele mastaabile, mis kõige tõhusamalt soodustab vaatluse alla võetud probleemide lahendamist. Siinses peatükis väidetakse aga, et enamiku uuritavate juhtumite puhul on kasu sellest, kui vaadelda erinevaid ajaskaalasid koos ja rakendada igaühele vastavat analüütilist toetuspunkti.“ (lk 124-5)
Taas raske vaielda.


See raamat tõi meelde palju mälestusi oma ülikooliajast. Näiteks kõrgema matemaatika õppejõu tehtud virila märkuse, kuidas füüsikud neisse suhtuvat. „Kuidas ära tunda matemaatikut? Kõik, mida ta ütleb, on absoluutselt õige ja absoluutselt kasutu.“
See mürgisevõitu nali sobib mu arust hästi Sebastian Conradi raamatu „Mis on globaalne ajalugu?“ kohta. Paremini kui matemaatikute kohta vähemasti.
Mida rohkem teadmisi, eruditsiooni, fakte, vaatenurki, seda täielikum on tervikpilt. No kes vaidleks!


Meenuvad ka loeng teadusmetodoloogiast, inter- ja transdistsiplinaarsusest, metametodoloogiast ja intradistsiplinaarsusest, vihmavarjuteadusest ja teoreetilisest semiootikast. Ja kui õige ja kasutu see kõik oli. Meenuba ka millise vaimustusega lugesin Igor Koni raamatut „Interdistsiplinaarne seksuoloogia“. Tõesti hea raamat ja seekord ilma igasuguse irooniata. Kuidas taipas Igor Kon, et õige meetod on interdistsiplinaarne? No vaevalt, et ta seda taipas. Ta oli selleks liiga tark ja erudeeritud. Ta lihtsalt süvenes ühte valdkonda aastateks ja formuleeris oma tulemuse kaante vahele. 


Sebastian Conrad aga tundub kuuluvat sellesse liikmerohkesse inimgruppi, kes ei suuda leppida tõsiasjaga, et mingi uurimuse piiratus ei tulene metodoloogiast, vaid puhtproosaliselt inimlikust piiratusest.Tõsiasi, millega on nii raske leppida, kuna see on korraga õige ja triviaalne, otsivale ja metafüüsilisele vaimule ehk isegi alandav. Lihtsalt palju pole seksuolooge, kellel on aega ja võimalust, seesmisi ja välimisi ressursse, et viia end kurssi inimseksuaalsuse bioloogilis-füsioloogiliste, kultuuriliste ja ajalooliste aspektidega.


Samuti meenub Uku Masing – targim eestlane nagu teda tituleeris Lennart Meri. Ta polnud mingi interdistsiplinaar. Ta oli vaimselt väga mitmekülgselt andekas inimene, kes suutis ära õppida palju keeli, valdas kõrgel tasemel matemaatikat, keemiat, füüsikat, bioloogiat, tundis ajalugu ja filosoofiat, oli tohutu eruditsiooniga, sellisega, mis jääb paljudele ligilähedaltki saavutatavaks. See oli tema „meetod“.


Raamat on oma abstraktsustaseme kohta isegi üllatavalt mahukas, ca kakssada lehekülge. Ometi on seal üsna napilt konkreetseid näiteid ja põnevaid faktikesi, mis üldiselt ajalooraamatud ka kergema kultuurihuviga inimestele põnevaks teevad. Mälumängurit aitab see raamat vähe edasi.


Käsitlemata jääb teoses ka (ajaloolise) õigluse problemaatika, ehk miski, mis üha sügavamini ja laiemini politiseeruvas maailmas ehk kõige rohkem ajaloolase pilgu selgust ähmastab. Nii nagu selle, ütleme, fenomenoloogilisemad allikad, häbi ja piinlikkus esivanemate või kodumaailmajao kolonialismi pärast jne. Ikka kipub sümpaatia või vaen ühe inimgrupi – olgu need siis orjastatud või kolonisaatorid, võitjad või kaotajad – vaikselt nihutama ja kujundama käsitlusi. Vihjed sellele leidub, aga need on väga harvad ja põgusad. Näiteks selline üksik lause: „Ent alati ei ole selge, mil määral [konfuntsianismieksperdi] Tu [Wei-mingi] perspektiiv on analüütiline ja jälgib konfutsianismi mõju Hiina ühiskondlikele muutustele kuni tänapäevani ning mil määral on see normatiivne, poliitiline positsioon, mis kutsub üles uuendama konfutsianistlikku humanismi ja taotleb Hiinale juhtrolli tuleviku Aasias ja laias maailmas.“ (lk 54-55)


Sõbralikumalt tooniga võib aga öelda, et need probleemid, mida aitab leevendada Conradi „Mis on globaalne ajalugu?“, on väga vähestel. Ja nende probleemikute vähesus, ei tule nende käpardlikkuse haruldusest, vaid pigem vastupidi – taolised mured kerkivad esile vaid vähestel (elu)kutsumuslikel ajaloolastel. Conrad lahendusi ei paku – sest ta neid ju pakkuda ei saagi – küll aga aitab ta kenasti korrastada neid probleeme ja neist parema ülevaate saada.


Kokkuvõtlikumalt. See raamat opereerib nii kõrgel üldistustasemel, et on eelkõige soovitatav akadeemilisemale lugejaskonnale. Liiga ei tee kellelegi, aga küllap oleks neil, kes ihkavad terviklikumat pilti ajaloost, mitte aga metodoloogilisi arutelusid ajalooliste suurpiltide loomisest, parem pöörduda mõne konkreetse tervikkäsitluse poole hoolimata selle paljudest paratamatustest puudustest. Näiteks Kaupo Vipi „Globaalpohmelus“ või Clive Pontingi „Uus maailma roheline ajalugu“ on väga head ja põletavalt aktuaalse ulatusega (mis oleks veel rohkem sõna otseses mõttes globaalne kui atmosfääri muutuv keemiline koostis!). Väga huvitav ja lugejasõbralik on ka Yuval Noah Harari „Sapiens. Inimkonna lühiajalugu“.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:48 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. mai 2019William Somerset Maugham „Inimorjusest“ 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 30.05.2019.







Elurõõm, mis sünnib enesega leppimise vaevast






William Somerset Maughami „Inimorjusest“ on ideaalne koolilõpukink vaimsete huvidega ja loomispisikust nakatunud noorele.


William Somerset Maugham „Inimorjusest“. Tõlkija Inta Soms. Canopus 2018. 734 lk

Mihkel Kunnus


Rõõmustasin väga, kui nägin, et Maughami „Inimorjusest“ on tulnud välja kordustrükk. Olen nii mõnelegi tahtnud seda kinkida, aga oma eksemplarist (e.k. 2002, tõlkija Inta Soms) loobuda ei ole suutnud. Mu lugemiskogemus kattub paljus naksaka kultuuriblogjia Danzumees omaga, kes kirjutas kolme aasta eest oma blogis (30. VII 2016): „Oleksin seda raamatut pidanud lugema siis kui olin 20-aastane või pigem isegi keskkooli ajal. Siis need olulised teemad ja valikute tegemine ning eneseotsimised oleksid olnud mingis mõttes õpetlikud ja silmaringi avardavad. Kuid ka praegu kujunes lugemisest elamus, sest vaatasin teemadele oma praeguse elupagasi pinnalt ja võibolla mõistsin ja nägin asju, mida ma nooremana ei oleks osanud ehk nähagi.“ ja „Hinnang: 5- (Kui oleksin seda raamatut lugenud 25 aastat tagasi, oleks mu hinnang ilmselt olnud 5+). Ühest küljest justkui elulugu, mis filmilikult jookseb lugedes silme ees. Maugham on igatahes minu kirjanik. Ta inimsuhete ja -psühholoogia näitamine on terav ning õpetlik. Maughami mehed on justkui natuke ullikesed või igatahes on nad "maailma-avastajad" ja "keegi, kellele peab õpetama elukunsti". Ja kuigi seekord oli see "õpetaja", ehk naine "paha", siis minu esmane kokkupuude Maughamiga - suurepärane telelavastus "Truu naine", Kersti Kreismanni ja Aarne Ükskülaga peaosades, oli naine just nimelt naine tark ja kaval. Ja isegi kui kõik raamatus on tuttav, leiab ikka enda jaoks mõttepoegi, mida kõrva taha panna või mille kallal närida või miks ka mitte teistega arutada. Samas pakuvad mitmed mõtted ja teemad äratundmis- ja ka märkamise ja arusaamise rahuldust.)“.


„Inimorjusest“ on Briti kirjandusklassiku William Somerset Maughami tuntuim ja mahukaim teos. See pole päris autobiograafia, aga on sügavalt autobiograafiline. Maugham oli andekas ja töökas kirjanik, aga mitte inimkonna suurvaim, mitte selline nagu Dostojevski või Thomas Mann, ammugi mitte nagu Nietzsche, kes võib pea päris segi ajada. Ei saa olla fanaatiliselt elutark. Maugham on elu proosalikkuse suurmeister, kelle anne peitub enese ja elu jälgimises ning võimes teha läbinägelikke tähelepanekuid ja adekvaatseid üldistusi ning seda eelkõige indiviidi tasandil. Siin ei parandata ühiskonda ega heidelda metafüüsiliste suurprobleemidega. Vähemasti mitte rohkem, kui need otseselt ellu puutuvad. Tegu on arenguromaaniga selle sõna parimas mõttes. Maugham kirjutas esimese mustandi 23 aastaselt, ent trükki jõudnud versiooni alustas 37 aastaselt. Siis, kui elukogemust rohkem ja kirjutamine käpas. Eestikeelse tõlke esmatrüki ilmumise ajal lõpetas Kalle Käsper oma arvustuse sellele teosele järgmiselt:
„Palun keskkooli kirjandusõpetajaid, kes juhtuvad seda artiklit lugema, et nad soovitaksid „Inimorjust“ oma õpilastele. See pole mitte lihtsalt inglise XX sajandi kirjanduse tähtteos, see on üks neid väheseid romaane, mis võib noort inimest aidata pisut edasi elumõistmise keerulisel teel. “ („Sirp“ 2. V 2003). Kirjutan igati alla.


On ju kohustusliku ja soovitusliku kirjandusnimekirja komplekteerimisel ikka see häda, et ühest küljest tuleks õpilastele tutvustada tippude tippe – nii eesti kui väliskirjandusest –, aga need käivad arusaadavalt suuresti üle (hilis)teismelise vastuvõtuvõime. On need ju reeglina kirjutanud küpses eas inimesed oma vaimses kõrgvormis ning käsitledes enamasti n.ö. täiskasvanuprobleeme (ometi peaks neid siiski koolis lugema, sest muidu jääksned väga valdaval enamikul üldse puutumata). „Inimorjusest“ on ses mõttes väga hea, et siis puudutatakse just neid probleeme, mis on hilisteismeeas (ja kümmekond aastat edasi) aktuaalsed. See kõneleb inimeseks saamise raskustest, inimsuhetest, eluteede valikust selle hargnemispunktis ja paljust muust säärasest. Sellest, kuidas kasvamise käigus avalduvad mitmed motiivid, tunded, kired ja impulsid, mis on inimesele ensesele ootamatud või lausa üllatavad ning mis kallutavad teelt, mis võib-olla kunagi naiivselt sai kokku unistatud. Näiteks kirjanik on andnud peategelasele kompjala, füüsilise puude, mis teeb talle raskeks harmooniliselt ellu sulandumise, valutu ühinemise suure Elutantsuga. See on kena kujund teatavale jälgivale inimtüübile, vaatlevale ja introvertsele algseadistusele.


Maugham on ise selle romaani kohta öelnud, et taotles seda kirjutades maksimaalselt selgust ja lihtsust. Tuleb tunnistada, et see tal õnnestus. Romaani koosneb selgetest ja lihtsatest, ometi analüütiliselt täpsetest lausetest, ainus, mis võiks tänapäeva lugejat ehk peletada, on ehk kopsakavõitu maht.
Romaan on sedavõrd universaalne, kuivõrd universaalne on inimese enda areng, tähendab tõenäoliselt on äratundmist siin rohkem noormeestel kui tütarlastel, aga sellest eristusest on ehk veel olulisem loomispisiku olemasolu, lummatus kirjandusest ja kunstist (seda leidub omakorda tütarlaste hulgas rohkem). Ometi kõlavad siin kaasa ka praeguse ajastu üha pragmaatilisemad hääled, mis hoiatavad idealismist joovastumast, miska toon lõpetuseks ühe lõigu peategelase Philipi vestlusest kunstiõpetajaga, kellega arutleb oma selle üle, kas pühendada oma elu kunstiõpingutele. (Olen seda ennegi osalt tsiteerinud ja seepärast mugavalt võtta):


Foinet keeras endale suitsu ja pani selle põlema.
„Teie rahalised vahendid on piiratud?“ küsis ta viimaks.
„Väga piiratud,“ vastas Philip, tundes äkki, kuidas südame alt läheb külmaks. „Igatahes mitte piisavad, et sellest elatuda.“
„Miski pole nii alandav kui pidev mure, kuidas ära elada. Inimeste vastu, kes halvustavad raha, tunnen ma üksnes põlgust. Nad on kas silmakirjalikud või lollid. Raha – see on nagu kuues meel, milleta viis ülejäänut ei ole korralikult kasutatavad. Piisava sissetulekuta on pooled elu võimalustest kohe välistatud. Inimesed armastavad rääkida, et vaesus on kunstniku parim kannus. Noh, nad pole selle kannuse terast kunagi oma ihus tundnud. Nad ei tea, kuidas see loomust labastab. See jätab su lõputute alanduste meelevalda, kärbib su tiivad, sööb ennast su hinge nagu vähk. Ei nõuta ju jõukust, vaid pelgalt niipaljukest, et säilitada eneseväärikus ja takistamatult töötada, kõigest võimalust olla helde, siiras ja sõltumatu. Mul on kogu südamest kahju kunstnikust, olgu ta kirjanik või maalikunstnik, kelle elatis sõltub tervenisti tema loomingust.“
Philip korjas vaikides oma pildid kokku.
“Ma kardan, et see tähendab seda, et teie meelest pole mul kuigivõrd lootust.”
Monsieur Foinet kehitas kergelt õlgu.
“Teil on teatavat manuaalset osavust. Ma ei näe põhjust, miks hoolsa töö ja visadusega ei võiks teist saada korralik, tehniliselt pädev maalija. Maailmas leiduks sadu kunstnikke, kes maalivad teist halvemini – ja sadu, kes maalivad täpselt samamoodi. Ma ei näinud kübetki annet üheski töös, mida te mulle näitasite. Ma nägin töökust ja intelligentsi. Teist ei saa kunagi midagi enamat kui keskpärane kunstnik.”
Philip sundis end üsna rahulikult vastama:
“Tänan teid väga, et nõustusite endale minu pärast tüli tegema. Mul ei jätku sõnu, et väljendada teile oma tänulikkust.” 
Monsieur Foinet tõusis ja asutas juba minekule, ent muutis siis meelt, seisatas ja pani käe Philipi õlale.
“Kui te minu nõu kuulda tahate, siis ütleksin nii: võtke kogu oma julgus kokku ja katsuge õnne millegi muuga. See kõlab väga julmalt, aga las ma ütlen teile veel midagi: ma annaksin täna kõik, et keegi oleks mulle teie eas seda nõu andnud ja ma oleksin seda kuulda võtnud.”
Philip heitis vanale õpetajale jahmunud pilgu. Meister sundis naeratuse huulile, kuid ta silmad jäid tõsiseks ja nukraks.
“Julm on see, kui avastad oma keskpärasuse alles siis, kui on hilja midagi muuta. See ei paranda just iseloomu.”
Viimaste sõnadega tõi Foinet kuuldavale lühikese naeru ja astus kiiresti uksest välja.




Philipist ei saanud keskpärast kunstnikku, ta sai täiskavanuks ja William Somersetist sai üks XX sajandi armastatumaid inglisekeelseid kirjanikke.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:06 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


20. mai 2019Saalomoni ring – Brechti kõõritusefekt, loomalikult! 


Ilmus ajakirjas „Teater. Muusika. Kino“ 05.2019




Saalomoni ring – Brechti kõõritusefekt, loomalikult!


Mihkel Kunnus 


 


Bertolt Brecht „Kaukaasia kriidiring“
Lavastaja ja dramaturg: Tiit PaluTõlkija: Laur KaunissaareKunstnik: Eugen TambergHelilooja: Gija KantšeliMuusikajuht: Ele SonnValguskunstnik: Margus Vaigur (Endla)Videokunstnik:Janek Savolainen
Osades: Marian Heinat, Merle Jääger, Piret Krumm, Aivar Tommingas, Andres Mähar, Karl Laumets, Ott Sepp, Jaanus Tepomees, Reimo Sagor ja bänd




Paluks alljärgnevat teksti mitte pidada teatriarvustuseks (ega neid alustusridu katseks end välja vabandada). Sest kui seda nõnda käsitleda, siis on pettumus kerge tulema. Mu teatrikogemus on väike ja teatriarvustusigi olen lugenud pigem vähe ning erialaspetsiifiline kompetents puudub pea täiesti. Vahel võib aga vale silt tekitada sellise ootuse, mis võib mõttetult rikkuda asja, mis adekvaatsemalt sildistatult oleks täiesti omal kohal. Söandan oletada, et nõnda on nii käesoleva teksti kui ka etendusega, millest see inspireeritud.


„See oli üks väga vahva noortekas, superhea kooliteater, aga ma ei saa aru, miks ta draamana välja oli reklaamitud,“ oli mu vahetu mulje pärast etendust. Mu naine nõustus selle hinnaguga (ta oli kaasas ka kui ema-lapse suhte ekspert). Teatri kodulehel on kirjas „Bertolt Brechti draama mägede ja lauludega“. Aprilli-juuli mängukavas on kirjas „kaunis ja poeetiline lugu õigusest ja õiglusest“. Ka see on minu arust eksitav määratlus. Huumor, mida tükk sisaldas õige ohtrasti, oli päris ägedas reesuskonfliktis kõigega, mis vähegi traditsioonilisema arusaama järgi on kaunis ja poeetiline. Teise vaatuse alguses pikalt väldanud Azdaki elutarkused stiilis „Kurvast persest rõõmsat peeru ei tule“ oli nagu Leo Luksi pikk improvisatsioon „Sitatorni“ hiilgeaegadest. Kauniks ja poeetiliseks seda ei nimetaks, aga suvetuuridel võiks taolise jämekoomikaga rahvast naerutada küll. Eriti kui kaasa löövad sellised nimed nagu Ott Sepp ja Merle Jääger. Samuti olid kostüümid (eriti teises vaatuses) kohati sellised, mis on väga sarnased selle tulemusele, kui mõned lihtsad noormehed „libistavad kõvasti õlli“ ja mõtlevad seejärel „miskit kino teha, no täiega“, püksid kaenla alla, talvemüts suvel pähe ja ühed korralikud nõukaaegsed kaitseprillid ette. Suvetuuril „rokiks see saja pasaga“.
Mu ees istus pool tosinat noort – silma järgi kuskil 9.-11. klassi ealist – ja nende reaktsioonidest võis välja lugeda püsivat vaimustust. Olgu siin üle kinnitatud, et kui ütlen, et tegu oli väga vahva noortekaga, siis ma ei pisenda, vaid katsun määratleda. Teatri osaks peaks ju olema ka pealekasvava põlvkonna koolitamine teatripublikuks ning selleks tundus see lavastus imehästi sobivat. Näitlejatöö oli suurepärane, muusika võrratu ja lavakujundus väga leidlik. Ses mõttes viis pluss ilma igasuguse irooniata. Tiit Palu oli teinud siin lavastuste Astrid Lindgrenit (kirjanik, kelle teostel on olnud väga suur roll väga paljude inimeste vaimses arenguloos).
Sobivust nooremale eale markeerib hästi ka see, et karakteritel oli moraalne ambivalentsus üsna maha keeratud, head olid ikka üsna üheselt head ja pahad olid ikka üsna üheselt pahad. Laval võitles hea ja kuri ja headus võitis nagu ühes moralitees või kasvatuslikus muinasloos peakski.
Tõsi, Brechtilt oleks oodanud midagi muud, aga häda ootusele sel juhul. Pealegi võib brechtiliku aspekti viia ju ka metatasandile: lähed otsima Brechti juurest moraalset ambivalentsust, traditsiooniliste käsitluste kahtluse alla seadmist, erandite, nüansside ja komplitseerituse esile toomist ning siis, vat nätaki! Ei ole midagi, et Brecht on Brecht, saad hoopis sellise selguse ja ühemõttelisusega pikki piilumist, et pead jälle oma kultuuriväljal orienteerumise kaardi ümber joonistama.


„Brecht soovis vabastada teatri psühholoogia kammitsatest. Ta pidas tundest tähtsamaks mõtet,“ on kirjas kavalehel. Selle tükiga oli igatahes teisiti. Mõtet oli siin õige vähe, aga kõik muu oli suurepärane.
Osalt võib olla siin aegumise mõjudega. Kui tükile nime andnud keskne dilemma – kumb naistest on lapse tegelik ema? – võis ehk piibliloole vastupidist lahendust saades mõjuda omal ajal jahmatavalt, siis tänapäeval, mil vanemlike õiguste äravõtmine bioloogilistelt vanematelt on üks kohtulik standardprotseduur teiste seas, ei pane see kulmugi kergitama. Takkapihta veel siis, kui lavastus annab üheselt suunava tausta – võõrasema on hästi üheselt hea ja õilis, ennastohverdav ja teeniv, empaatiline ja teiste nimel kannatav; pärisema on aga samavõrd üheselt moraalset hukkamõistetav – vaid välisele särale ja võimule keskendunud egoist, kes vajab last pelgalt vahendiks päritud varanduse kätte saamiseks. Lahendus on õnneks noorusidealistlik ja muinasjutuline. Võidutseb õigus ja õiglus. Selgelt ja üheselt. Ihulikult karsked ja vooruslikud armastajad saavad samuti kokku ning vahepealsed raskused, mis lasid õiget kõverana paista, saavad ületatud.


„Kohutav on kiusatus, mis heategudele kutsub“
Selle tsitaadi kirjutasin kohe ettenduse alguses oma märkmikku (arvustuselubadusega etendusel olles on mul alati märkmik põlvedel). See jäi ka ainsaks sissekandeks märkmikku, sest seda intellektikarku rohkem vaja ei läinud. Ka Pille-Riin Purje pealkirjastas oma tuvustuse samale aformismile viidates („Headuse kohutav kiusatus“ PM 5. III 2019). Kui jutustaja need tähendusrikkad sõnad lausus – ja veel Aivar Tomminga karismaatilise, arhetüüpselt elutarga kuju suu läbi – siis võttis see südame põksuma küll. Mõtlesin, et ahhaa! Väga huvitav, kuidas siis siin ja millises formaadis lahti harutatakse headuse deemonlikkus, fenomen, mille lahkamise ja kujutamisega nägid suurt vaeva sõnameistritest suurimad (viimaste all pidasin silmas eelkõige Dostojevskit, Nietzschet ja Thomas Manni).
Ja mis oli etenduses see „headuse kiusatus“, mis võib painata inimsüdant rängemini kui uni rampväsinut? See oli Gruše hoolitsusinstinkt! Instinkt, mis on nii tugev ja valdav kõigi kõrgemate eluvormide hulgas, et see ületab vabalt liigipiiregi. Lugusid sellest, kuidas ühe liigi esindaja adopteerib teise liigi noorisendid, on küllaga nii mütoloogias kui dokumentalistikas, internetist võib leida neid hulgim. Selle käitumismustrite kompleksi võib vallandada näiteks piiksuv häälitsus või proportsioonid, mida võib maakeeli kutsuda nunnuks. Liikide võrdleva käitumisteaduse etoloogia üks alusepanijaid, Nobeli preemia laureaat Konrad Lorenz nimetas seda Kindchenschemaks. Selle psühholoogiline mõju on võimas ja robustne, võiks öelda isegi psühholoogiliselt toores ja mehaaniline. Sellel ei ole midagi pistmist empaatiaga kui võimega panna end teise olendi nahka. Empaatia, mis ei ole triviaalne nunnutustung, vaid võime aduda adekvaatselt teise olendi psüühilist seisundit, afektistruktuuri ja motivatsoonistikku, on väga kõrget kognitiivset võimekust ja ressursse eeldav psüühiline funktsioon, seevastu nunnutamistung on evolutsiooniliselt väga vana ja robustne mehhanism, see on nii robustne, et selle vallandavad mõned väga lihtsad päästikud, mida pole kuigi raske täiesti kunstlikultki luua. Suurepäraseks näiteks on igasugused nunnud kaisunukud, mida lapsed täiesti siiralt nunnutavad, aga on ka küllalt selliseid, kus Kindchenschema on paisutatud juba groteski (näiteks Hello Kitty jms). Juhin siin tähelepanu sellele, et see käitumismuster käivutub ka täiesti elutu objekti peale – tähendab, sel pole vähimatki pistmist selle seesmise maailma adekvaatse tajumisega! – ja piisab, et sel on üldjoontes õige kuju ja välimus. Arengupsühholoog Susan Pinker on teinud üpris brechtilikult kummastava osutuse (oma väga heas raamatus „Sugude paradoks“, mida soojalt soovitan (e.k. Pegasus 2010)) öeldes, et väikesed lapsed on kõige õudsema iseloomuga inimesed üldse, nad nõuavad pidevalt tähelepanu, nõuavad pidevalt, et keegi nendega tegeleks ja neid teenindaks ning on sel juures täiesti tänamatud ja nad veel lõhuvad, kiusavad, sakutavad, löövad ja hammustavad, aga magav laps on lihtsalt midagi nii nunnut, et talle andestatakse hetkega kõik (muide, eks see toimib ka loomeretseptsioonis – mis lubatud Leonardo DiCapriole (väga selgelt väljenduv Kindchenschema), pole lubatud Nikolai Valujevile ( Kindchenschema puudub pea täiesti)).
See mehhanism on kaugelt vanem kui inimliik ja näiteks kassid on suurepärane näide vastavast koevolutsioonist, kus üks liik on lausa kohastunud teise, ütleme, nunnu-nišši (näiteks kass näugub ainult inimestega suhtlemiseks-manipuleerimiseks, liigikaaslastega suhtlemisel ta seda ei tee), ning ei pea olema sotsiaalmeediaekspert tõmbamaks paralleele stiilis kassid on naistele sama, mis meestele porno. Selles mõttes oli selles etenduses headuse funktsiooni pandud üks õige robustselt töötav lihalik tung. See „headuse kiusatus,“ millega Gruše arutleva mõistusega varustatud enesealalhoid võitles, oli konflikt evolutsiooniliselt ürgsema ja hilisema motivatsioonikihistuse vahel ja peale jäi ürgsem, kujundlikumalt – see oli primaadi võit inimese üle.
Autori biograafia ehk õigustab veel ühte märkust. Kommunistliku partei manifest on mu arust suurepärane dokument rumala mõistuse kiusatusest. Rumala mõistuse all pean silmas osavat insenerlikku intellekti, mida ei koorma liigne inimloomuse tundmine, ja mis selles vabaduses, mida annab inimloomuse piirangute mittetundmine, loob loogiliselt laitmatud, kui praktiliselt teostamatuid utoopiaid.
Milline eriliselt mehelik rumalus on kujutleda õnnelikku inimühiskonda, mille üheks koostisosaks on kõige laste riigistamine peale sündi, see tähendab laste ja emade lahutamine!
Kommunismisümpaatiatega Bertolt Brechti rumaluses on omajagu soospetsiifiliselt isast juhmust. Sestap on ta näidendid huvitavateks antropoloogilisteks dokumentideks. Eriti kui võimalus vaadata etendust koos kuuendat kuud raseda naisega.
Kuna tehnoloogiline progress on teinud bioloogilise vanemlikkuse tuvastamise õige hõlpsaks ja üheseks, siis oleks ehk aktuaalseim viis näidendit ajakohastada see, et Gruše oleks kirjutatud geiks. Sest küsimus lapse ontoloogilisest staatusest ajal, mil igasuguse veresideme rõhutamine on tabu ja seda peenemaltki kui inimsuse religiooni robustsema versiooni – kommunismi – võidupäevil, on igati aktuaalne. Kes on laps, kui ta pole oma liha ja veri? Mis funktsioon on lapsel näiteks veresidemest lahutatud sooneutraalsete eellaste A ja B juures? On „oma laps“ on seal veel midagi enamat kui universaalõigustega vürtsitatud progressiivne kategooria omandi ja lemmiklooma vahel? Muide, koer, üks meie armastatumaid lemmikloomi kassi kõrval, on kõige truum liik, ta on selliseks aretatud (soovitan siin eesti keeldegi tõlgitud Konrad Lorenzi raamatuid „Kuningas Saalomoni sõrmus“ ja „Inimene leiab sõbra).Suhe kassidesse on pisut teine, see on rohkem midagi platoonilise zoofiilia taolist. Kasutame teise liigi esindajat ühe õrnusvajaduse rahuldamiseks ja kass on koevolutsioneerunud maksimaalselt nunnuks. Õnneks on see vastastikune,






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 09:26 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
20. aprill 2019Kuidas šimpansikarja jälgimine tappis noore hipi 


Ilmus ERRis 19.04.2019


Kuidas šimpansikarja jälgimine tappis noore hipi


 
Frans de Waali populaarteadusliku teose tõlge on üks parimaid inimolemust puudutavaid raamatuid, mis viimasel ajal eesti keeles on ilmunud


Frans de Waal Kas oleme küllalt nutikad mõistmaks, kui nutikad on loomad?
Tõlkinud Olav Renno ja Tiina Randus. Tänapäev, 2018. 382 lk 

Mihkel Kunnus


Kirjastus „Tänapäev“ alustas 2016. aastal väga sümpaatse loodusraamatute sarjaga – „Looduse lood“. Selle akadeemiline raskusaste on üsna kõikuv ja ka teemadering päris lai. Näiteks Katharina Vestre raamat „Esimene saladus“ on tore, sajakonnale leheküljele mahtuv kerge ja ladus ülevaade inimese üsasisesest arengubioloogiast, meie ühe tuntuma folkloristi Marju Kõivupuu „Loomad eestlaste elus ja folklooris“ on erinevalt teistest aga spetsiifiliselt kohaliku ainesega ja läbini humanitaarvaldkonda kuuluv. Seevastu sarja kõige nimekamaks autoriks võib pidada Hollandist pärit etoloogi, väga paljude akadeemiliste tunnustega pärjatud USA ja Hollandi Teaduste Akadeemia liiget Frans de Waali. Ühtlasi on ta midagi rahvusvahelise Aleksei Turovski taolist – hea sulega ja laialdaste teadmistega loodusteadusliku taustaga haritlane (Youtube'ist võib leida ka rea tema loenguid ja TEDx-e). De Waali teos „Kas oleme küllalt nutikad mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ on lasteraamatulikust pealkirjast hoolimata üks viimaste aastate sügavama filosoofilise – ja pole ka liialdus öelda teoloogilise – haardega teos, mis eesti keeles ilmunud. 


Marek Tamm alustab selle raamatu tutvustust nõnda:
„Võimalik, et kõige olulisem ülesanne, mis inimkonnal ees seisab, on ümber mõtestada enda ja loomade (ehk laiemalt – teiste eluvormide) suhted. Tõepoolest, tänapäeval on raske leida tähtsamat küsimust kui see, kes on loom (ja sellest johtuvalt– kes on inimene?). Ehk nagu Darwin tõdes juba 1838. aastal: „See, kes mõistab paaviani, võib metafüüsikale anda enam kui Locke.”“ (Postimees 22. II 2019) 


Kes ma olen? Kes on inimene? De Waali „Kas oleme küllalt nutikad...“ on raamat neile, keda huvitavad kõige sügavamad tasandid neile küsimustele vastuseid otsides. Lähendusastmeid saab olla õige mitmeid, aga ikka kipuvad olema ühtedeks peamisteks vastusteks olema päritolu, ning sugulusuhted ja -laadid. Kujundlikult võib öelda, et de Waal asub ilmaliku ajastu teoloogia eesliinil, ta kuulub paradigmasse, kus mütoloogiline loomislugu on asendunud üha suuremal määral evolutsioonilise kujunemislooga. Ütlen üha suuremal määral, sest see protsess pole ei hüppeline ega lõpule jõudnud ja ammugi mitte valdav. Isegi paljudes akdameemilisemates ringkondades on valdavaks ikka mingi neokreatsionistlik maailmavaade. Selle peletisliku mõise loob Frans de Waal selles samas raamatus. Neokreatsionism „seisneb selles, et see tunnistab evolutsiooni, ent ainult poolenisti. Selle keskne tõekspidamine on, et põlvneme ahvidest küll keha, aga mitte mõistuse poolest. Otsesõnu välja ütlemata eeldab see, et evolutsioon seiskus inimpea juures. See idee on jäänud valdavaks paljudes sotsiaalteadustes, filosoofias ja humanitaarteadustes“ (lk 146). 


Rahvusehelise aimemenuki autor Yuval Noah Harari kirjutab samast äratundmisest lähtuvalt oma hittteoses „Sapiens. Inimkonna lühiajalugu“(Imeline Teadus 2017): „Näib, et inimese käitumise määravad ära pigem hormoonid, geenid ja sünapsid, kui vaba tahe – ehk need samad jõud, mis määravad ära ka šimpanside, huntide ja sipelgate käitumise. Meie õigus- ja poliitilised süsteemid üritavad selliseid ebamugavaid tõdesid üldiselt kalevi alla peita. Siiski oleks aeg otse küsida, kui kaua suudame me hoida püsti seina, mis eraldab bioloogiat õigusest ja politoloogiast“ (lk 308). Olgu veel öeldud, et Harari ei tegele siin mingi pimeda determinismi jutlustamise või inimese masinlikustamisega, vaid pigem – ja eriti selge ja metoodiline on ses asjas de Waal – teiste liikide hingestamisega, inimesestamisega. Viimast ei tasu segamini ajada pimeda antropotsentrismiga, see tähendab teatud eeldusliku pimedusega, mille puuduste paljastamisele kulutab de Waal palju energiat. Ta toob ridamisi näited, mis on konstrueeritud teadvustamata eeldusel, et katseloom on nagu inimene (näiteks antakse haaramisvõimet eeldav ülesanne loomale, kel puudub haaramisvõimeline jäsegi, tehakse peegeltesti elevandile, aga nii suure peegliga, mis on paras inimesele jne). „Keerukas eesmärk on leida katsemoodused, mis sobiksid looma iseloomu, huvide, kehaehituse ja tajuvõimetega. Kui satume silmitsi negatiivsete tulemustega, peame pöörama täit tähelepanu erinevusele motivatsiooni ja tähelepanuvõime vahel. Põrkasime selle probleemi otsa, kui uurisime näotuvastamist šimpansite juures. Tol ajal oli teadus kuulutanud inimese ainulaadseks, kuna olime nägude eristamises hulga osavamad kui mis tahes teised primaadid. Mitte kedagi ei näinud häirivat tõsiasi, et teisi primaate on kontrollitud enamasti pigem inimnägude kui nende liigikaaslaste nägude põhjal“(lk 27). 
De Waal ütleb, et antropoeitus (antrophodenial) on samasugune viga nagu antropotsentrismgi ja „meie terminoloogia peaks austama ilmseid evolutsioonilisi seoseid“ (lk 36).


De Waal lähtub arusaamast, et inimlikkus – mida iganes selle sisuks siis me ka ei pea – ei saanud tekkida kuidagi hüppega ja ei kusagilt, meie tunnetus, meie psüühika, meie sotsiaalsed tungid ja kõik muu on sama evolutsiooniline nagu meie väliselt vaadeldav kehagi. Ning samal moel kannab see kõik endas kaasa evolutsioonivanust ülesehituslikku ja funktsionaalset mälu.


Õigupoolest on de Waal päris edukalt juba lammutanud seina, „mis eraldab bioloogiat õigusest ja politoloogiast“ ja seda juba aastal 1982 ilmunud raamatuga „Šimpanside poliitika“, kus ta kirjeldas šimpanste võimusuheteid ja seksuaalkäitumist. Talle enesele üllatuslikult osutus raamat väga menukaks ja mitte ainult kaasprimatoloogide hulgas, vaid see tõlgiti paljudesse keeltesse ja näiteks USA esindajatekoja spiiker pani selle värsketele kongresmenidele mõeldud soovitusliku kirjanduse nimistusse. Raamatu sünnilugu väärib siin autori enese sõnadega edasi andmist.

„Kui ma 1975. aastal hakkasin Burgersi loomaaias vaatlema maailma suurimat šimpansikolooniat, polnud mul aimugi, et töötan selle liigiga terve oma elu. Puust taburetil istudes ja metsase saarel umbkaudu 10000 tundi primaate vaadeldes polnud mul ühtlasi aimu, et sellist luksust ei naudi ma enam kunagi. Samuti ei teadnud ma, et mul tekib huvi võimusuhete vastu. Neil päevil olid üliõpilased veendunud riigivastased ja mul olid selle tõendamiseks õlgadeni juuksed. Me pidasime ambitsioonikust naeruväärseks ja võimu kurjuseks. Minu šimpansivaatlused aga pand mind kahtlema idees, et hierarhia on on vaid kultuuriline institutsioon, sotsialiseerumise tagajärg, nähtus, mille saaks iga hetk minema pühkida. Näis, et see on siiski sügavamalt pärit. Mul polnud mingeid raskusi leida samu tendentse ka kõige hipilikumatest organisatsioonidest. Reeglina juhtisid neid noored mehed, kes õrritasid võimu ja jutlustasid võrdsust, kuid neile polnud mingi probleem teisi käsutada ning kamraadide pruute üle lüüa. /.../
Minu täheldatud sotsiaalsete manöövrite mõistmisel bioloogiateemalisest kirjandusest kasu ei olnud, seepärast pöördusin Niccolò Machiavelli poole.“(lk 197-198) 


Machiavelli 400 aastat tagasi kirjutatud tähelepanekud võimumängudest inimeste vahel osutusid šimpansite juures väga tabavateks ja nii ka Machiavelli „Valitseja“ ootamatult heaks abimeheks „tõlgendamaks šimpanside metsasaarel nähtut, ehkki olen üsna kindel, et Firenze filosoof ei näinud oma ideedele ette säärast rakendust.
Šimpanside seas on hierarhia kõikjal. Kui toome väljast tuppa kaks emast – nagu katsete puhul ikka tehakse –, on üks valmis ülesandega pihta hakkama, teine aga passib eemal. Teine emane ei kipu preemiat haarama ega puutugi mõistatusekasti, arvutit ega üldse midagi, mida kasutame. Ta võib olla sama agar kui teinegi, kuid ta on „ülema“ suhtes aupaklik. Nende vahel eile pinget ega vaenulikkust ning väljas rühmas võivad olla nad parimad sõbrad. Aga üks emane lihtsalt on teisest üle. Isaste seas seevastu käib võim pidevalt käest kätte. Liikumise aluseks ei ole vanus ega ükski muu omadus, vaid selle eest tuleb võidelda ja seda tuleb konkurentide eest kiivalt kaitsta.“(lk 198-199).


Loomulikult ei saa me šimpanse jälgides avastada, „milline on inimene tegelikult“. Mitte ühegi liigiga võrreldes ei saa (tuvastatud nähtus võib ju olla ka liigispetsiifiline erinevus), küll aga saab teisi liike tähelepanelikult jälgides ja uurides tuletada üldisemaid seaduspärasusi, mis heidavad valgust ka meie enda olemusele. Kusjuures tegu ei pea sugugi olema evoutsioonilise lähisugulusega, tähendab sellega, et põlvnetakse ühisest eellasest ja ollakse säilitanud eneses mingi sama tunnus. Analoogiad võivad tekkida ka siis, kui erinevad loomad arenevad teineteisest sõltumatult samas suunas (seda nimetatakse konvergentseks evolutsiooniks). Näiteks nägude äratundmise võime herilastel ja primaatidel tekkis teineteisest sõltumatult ja põhineb vajadusel tuvastada rühmakaaslasi (lk 92).


De Waali miinimumnõue uurijale on lihtasti sõnastatav, aga sageli raskesti teostatav: „Minu arvates peaks igaüks, kes kavatseb korraldada katseid loomade tunnetuse alal, esmalt veetma paar tuhat tundi jälgides liigi spontaanset käitumist.“ (lk 74). See on parim vahend igasuguste stereotüüpsete eelarvamuste vastu, millega inimese kujutlus loomadest – eriti tänapäeva linnastunud maailmas – on raskelt üle koormatud. See on see mõtlemisega piirduja laisk sõgedus, mida Uku Masing iseloomustas kui katset kärbse mõistest tuletada kärbse jalgade arvu. Kas pole näiteks kurisoosne, et praegugi väga populaarne ja laialdaselt tuntud aktiivselt publitseeriv filosoof Peter Singer peab vajalikuks ühes oma tuntumas teoses „Loomade vabastamine“ (Animal Liberation, 1975) pikalt tõestada, et ka loomad tunnevad valu ja kannatavad? 
Muide, eelmisel suvel kohtasin Anne kanali ääres õngitsevaid poisikesi, kellele nende kalastusõpetaja (!) oli öelnud, et kalad ei tunne valu. Miska nad lihtsalt lõbustasid end sellega, et koukisid kalu konksuga veest ja loopsid siis puruks kistud suuga tagasi.


Kui üldised inimõigused on ilmalikustuva kristluse kaunimaid õisi, siis sõna otses mõttes tööstuslikuks paisutatud sadism teiste liikide suhtes on selle inimerilisuse religiooni üks kõige võikamaid moraalseid lubavusi.


Milan Kundera lakoonilises sõnastuses:
„Inimkonna tõeline moraalne eksam, see kõige põhilisem (mis on paigutatud nii sügavale, et meie nägemisvõime sinna ei ulatu) seisneb tema suhtumises nendesse, kes on antud tema meelevalla alla: loomadesse. Ja siin on inimest tabanud täielik krahh, nii põhjalik, et just sellest tulenevad kõik ülejäänud.
Üks mullikas lähenes Terezale, jäi seisma ja vahtis teda kaua oma pruunide silmadega. Tereza tundis teda. Kutsus teda Marketaks. Meeleldi oleks ta nimed andnud oma kõikidele mullikatele, kuid ei suutnud. Neid oli liiga palju. Kunagi ammu, kindlasti veel enne neljakümnendaid aastaid, olid kõikidel lehmadel selles külas siin nimed olnud. (Ja kuna nimi on hinge tähiseks, siis võin ma ütelda, et Descartes’ist hoolimata oli neil hing.) Aga siis tehti küladest suur kooperatiivne vabrik ja lehmad elasid ära kogu oma elu kahel ruutmeetril lehmalaudas. Sellest ajast peale pole neil enam nimesid ja neist on saanud „machinae animatae.“ Maailm on andnud õiguse Descartes’ile.“ (Olemise talumatu kergus, Monokkel 1992, lk 175)

Neis paaris eeltoodud lõigus on ehk kõige paremini välja joonistatud kõnealuse teose teoloogiline aspekt, see, kuidas ilmalik moraal on läinud end ületava kaastunde teed (umbes nõnda nagu seda on kujutanud Dostojevski oma romaanide jeesuslikes protagonistides), samas kui kiriklik fundamentalism üritab tänapäeval üha ägenevas vanatestamentlikkuses kogu pühaduse püksi ära mahutada.

De Waali teose heaks täiendajaks on samas sarjas ilmunud Karseten Brensingi „Loomade mõistatus,“ mis on de Waali teosega üsna kongeniaalne, kuid sõltuvalt erialaspetsiifikast (Brensing on saksa merebioloog) hästi täiendav. Eriti, mis puudutab näiteid. See on samuti väga hea raamat, mida kindlasti soovitan.
Kuna nad mõlemad on teadlased, siis moraalne mõõde on nende teostes pigem kõrvalteemaks, kuid kaheldamatult olemas.


De Waal räägib, et pärast loengut tullakse vahel tema juurde ja küsitakse: „Aga mida siis ikkagi tähendab olla inimene?“. 
„Lause alustamine aga-ga on kõnekas, kuna lükkab kõrvale kõik sarnasused, et jõuda ülitähtsa küsimuseni ehk mis siis meid eristab. Tavaliselt kasutan vastamiseks jäämäe metafoori, mille kohaselt on meie ja meie primaatidest sugulaste vahel suur hulk tunetuslikke, emotsionaalseid ja käitumuslikke sarnasusi. Ent sel jäämäel on ka tipp, mis hõlmab mitut tosinat erinevust. Loodusteadlased püüavad haarata kogu jäämäge, samas kui ülejäänud akadeemiline ringkond rahuldub tipu vahtimisega.
Läänes ollakse sellest tipust ammuaegu ja lõpatult lummatud. Meie ainulaadsuse tunnuseid peetakse alati positiivseteks, isegi õilsateks, ehkki poleks raske leida nende sest ka mõningaid ebameeldivaid. Me otsime alati ühte suurt erinevust, olgu selleks vastanduvad pöidlad, koostöövõime, huumorimeel, ehe altruism, seksuaalne orgasm, kõne või kõri ehitus.“ (lk 149-150)
No siin üldistab de Waal muidugi pisut liiga käristult. Kardan, et ta peaks seda „ülejäänud akadeemilist ringkonda“ enne paar tuhat tundi nende spontaanses käitumises jälgima (muide, seda on teinud näiteks teadmissotsioloogid Bruno Latour ja Steve Woolgar, kes juhtumisi lähtusid just nimelt samast hoiakust, mida soovitas de Waal st jälgisid laboris askeldavaid teadlasi nende spontaanses ja loomulikus käitumses. Tulemusid sarnanesid märkimisväärselt de Waali ja Machiavelli omadele, kujundlikult: laboris töötavat teadlasi ja šimpanse eristab omavahelises suhtluses peamiselt kittel ja artikuleeritud kõne). Ometi tabab de Waali kärsitu üldistus suures osas märki. Selle on akadeemiliselt korrektseks, tsitaatide ja viidetega varustatuks formuleerinud Tartu Ülikoolis sellesisulise doktoritöö kaitsnud Silver Rattasepp („The Human Mirror: A Critique of the Philosophical Discourse on Animals from the Position of Multispecies Semiotics“ ehk siis maakeeli „Inimese peegel: filosoofilise loomadiskursuse kriitiline analüüs paljuliigilise semiootika positsioonilt“ TÜ 2018)
Kui peaksin soovitama raamatud inimloomuse tundma õppimiseks, siis viimasel ajal eesti keeles ilmunuist soovitaks just nimelt Frans de Waali, Brensingi „Loomade mõistatust“ ja Harari raamatut „Homo sapiens. Inimkonna lühiajalugu“ (Harari hilisemad teosed on üksjagu nõrgemad, aga seda käitletava ainese – tuleviku – tõttu). 
Inimloomust on aga kasulik tunda. Mitte ainult seetõttu, et„Poliitikas ei tuleks lähtuda mitte inimmõistusest, vaid inimloomusest, millest mõistus moodustab vaid ühe ja kaugeltki mitte suurima osa“ (Edmund Burke), vaid ka seetõttu, et oleme ise inimesed ja meie lähedased on inimesed. Näiteks inimbeebil, nagu paljudel teisel imetajabeebidel on kandmisrefleks (Karsten Brensing,“Loomade mõistatus“ lk 49): „Refleks vallandub enamikul imetajatest ja võimaldab vanematel pojad kiiresti kindlasse kohta viia. Teadmiseks kõigile isadele ja emadele, kes langevad meeleheitesse, kui nende beebi, kes kätel kandmise ajal on täiesti rahulik, hakkab uuesti nutma, kui ta voodisse panna: see on tal täiesti loomulik, sest kandmisrefleks enam ei vallandu. Tegelikult võib ka kätel kandmisest loobuda, sest selle probleemi põhjust – nälga, janu või täistehtud mähet – see ei kõrvalda. Oleme ju kõik lihtsalt väikesed loomakesed.“ 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:07 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
12. aprill 2019Madam Verhovenskaja keeletundlik vastuhakk unustamisele 


Ilmus ajakirjas ajakirjas „Keel ja kirjandus“ 04.2019, kirjutatud kuuke kaks varem.




Madam Verhovenskaja keeletundlik vastuhakk unustamisele


 


Tiina Kirss. Sõel. Käsitlusi kirjandusest, kirjanduskriitikat ja arvamuslugusid. Koostanud Aija Sakova. Tallinn: EKSA, 2018. 587 lk.


Erinevus ja empaatia
„Ühes eksperimendis kasutasid uurijad peeglikatset – määramaks, kas loom tunneb ära omaenese peegelpildi. Nad asetasid peegli väljapoole elevandiaedikut põrandale. Peegel, mille mõõtmeteks oli kõigest 105x240 cm, oli seatud sellise nurga alla, et elevant nägi tõenäoliselt enamasti oma jalgu, mis liikusid kahekordsete trellide taga (kuna peegel neid kahekordistas). Kui elevandi kehale oli tehtud märk, mida võis teha ainult peegli abil, ei õnnestunud tal seda kombata. Otsustati, et sel liigil puudub eneseteadvus.“1 See on üks väga paljudest vigadest, millega tunnustatud etoloog ja primatoloog Frans de Waal näitlikustab seda tohutut empaatiapuudust, millega on teadlased teistele liikidele lähenenud. „Keerukas eesmärk on leida katsemoodused, mis sobiksid looma iseloomu, huvide, kehaehituse ja tajuvõimetega. Kui satume silmitsi negatiivsete tulemustega, peame pöörama täit tähelepanu erinevusele motivatsiooni ja tähelepanuvõime vahel. Põrkasime selle probleemi otsa, kui uurisime näotuvastamist šimpansite juures. Tol ajal oli teadus kuulutanud inimese ainulaadseks, kuna olime nägude eristamises hulga osavamad kui mis tahes teised primaadid. Mitte kedagi ei näinud häirivat tõsiasi, et teisi primaate on kontrollitud enamasti pigem inimnägude kui nende liigikaaslaste nägude põhjal.“2
Frans de Waal on võrratu empaatiaõpetaja ning just see on ühisosa, mille pärast pean heaks alustada Tiina Kirsi kogumiku tutvustamist teda tsiteerides. Teine märksõna, mis mulle nende mõlemaga seostub, on erinevus ja selle ületamine. Nende empaatiakoolitus seisneb millegi esmapilgul ja harjumuspäraselt väga kauge lähemale toomises ja mõistetavamaks tegemises. 
De Waal loetleb näiteid: „Viimase sajandi jooksul on tehtud üha rohkem katseid siseneda teiste liikide omailma ja see kajastub sellistes raamatupealkirjades nagu „Hõbekajaka maailm”, „Inimahvi hing”, „Kuidas ahvid maailma näevad”, „Koera sisemus” ja „Sipelgapesa”, milles E. O. Wilson oma järeleaimamatus laadis pakub võimaluse näha ühiselu ja kangelaslikke võitlusi läbi sipelga silmade. Järgides Kafka ja Uexkülli radu, püüame meiegi piiluda teiste liikide sisemusse, püüdes neid mõista nende oma oludes.”3 Toodud tsitaadi viimases lauses tuleb de Waali ja Kirsi sugulus hästi esile. Inimliik on muutnud oma eluolusid mõnes paigas nii kiirelt, et juba eelmisegi põlvkonna elukogemus võib käesolevast radikaalselt erineda. Kurikuulus küsimus, miks küüditajatele politseid ei kutsutud, on hea näide võimetusest kujutleda end vähegi adekvaatselt enda omast väga erinevasse omailma.
Võimalik, et nii mõnigi lugeja peab primatoloogi ja kirjandusteadlase kõrvutamist vähemasti provokatiivseks kui mitte lausa solvavaks (nii nagu sageli peetakse solvavaks inimese liialt tõsimeelset kõrvutamist mõne teise liigiga), ometi pole ma hetkel üldse provokatiivne, küll aga püüan selle kõrvutusega markeerida enese autoripositsiooni. 
Ainuüksi empaatia all võib mõista vägagi erinevaid asju. Üsna levinud, eriti sotsiaalmeedias kajastuvana, on n-ö afektiivne empaatia, mis samastab empaatia ägeda protestitunde ja raevuga, mis tekib süütute ja nunnude olevuste füüsilistest piinadest videosid nähes. Selle rafineeritum versioon oleks pieteediga suhtumine kellegi teise olemiskannatusse, sellele on lähedal ka lojaalsus ohvrile (või ohvristereotüübile), aga tunnetuslikuks empaatiaks loeks ma enese võimalikult adekvaatset kujutlemist teise olevuse kehasse ja psüühikasse. Tunnetuslik empaatia – teise elava olendi motivatsioonidünaamika ja kognitiivsete mustrite äratabamine – on anne, mis on möödapääsmatult vajalik nii etoloogile kui ka kirjandusteadlasele (ja ajaloolasele), ent samas on see miski, mida on ääretult raske formaliseerida metodoloogiliseks algoritmiks või bürokraatlikuks aruandeks ehk millekski, mida akadeemiline maailm üha ägedamalt nõuab.


Kas lunastab amnestia või amneesia?
Kogumiku koostaja ja Tiina Kirsi õpilane Aija Sakova kirjutab eessõnas: „Et tegemist on esimese puhtal kujul Tiina Kirsi enda mõttemaailma esindava raamatuga, ei ole ehk asjakohatu peatuda mõnel Tiina elu ja loominguga seotud faktil, mis vaieldamatult on vorminud tema kujunemist mõtlejaks ja uurijaks. Ehkki „Sõel“ ei ole kuidagi isiklik või elulooline raamat, väljendavad selles sisalduvad artiklid väga sageli (või peaaegu alati) ka Tiinat ennast, tema mõtlemist ja maailmas olemise tunnetust. Ja just nii see peabki olema, sest nagu hea kirjandus on enamasti isiklik, ei välista ka hea kirjandus- või muud laadi uurimus kirjutajat-uurijat ennast.“ (lk 12)
Olen Sakovaga väga nõus. Tunnetusliku empaatia üks osa on adekvaatne kujutelm sellest, kust jookseb piir puhtisikliku ja üldinimliku vahel, mil määral ja kus saab öelda „nagu mina“. Uurijana tähendaks see oma autoripositsiooni võimalikult head teadvustamist (taas miski, mida ei ole lihtne formaliseerida või algoritmi põhjal teha). Siinkirjutaja on juba kõige esmaselt nähtavate tunnuste alusel käsitletavast autorist väga erineva elutajuga – ma olen vähemasti põlvkonna jagu noorem, teisest soost, olen sünnist saati elanud kodukultuuris, üdini paikne ja kohalik jne. Aga võib-olla suurimaks erinevuseks oleks vaistlikult vastandsuunaline suhtumine unustusse ja ebaõiglusesse, katkuhauda.
Selgitan seda veidi pikemalt, sest see tundub olevat suurema üldistusjõuga osutus. Milan Kundera kirjutab romaanis „Nali“: „[E]namik inimesi laseb end petta kahest väärast usust: nad usuvad igavesse mälusse (inimeste, asjade, tegude, rahvaste mälusse) ja sellesse, et olnut (teod, vead, patud, ülekohus) saab olematuks teha. Mõlemad usud on väärad. Tegelikkuses on kõik just vastupidi: kõik unustatakse ja miski ei muutu olematuks. Olematuks muutmise ülesannet (kättemaks ja andeksandmine) täidab unustamine. Keegi ei tee tehtud ülekohut olematuks, kuid kogu ülekohus vajub unustuse hõlma.“4
Kuidas sellesse suhtuda? Kas ikkagi panustada mäletamisele ja heastamisele või hoopis lunastavale unustamisele? See küsimus on kõike muud kui triviaalne. See küsimus on väga sügav. Sügav, nõnda nagu Niels Bohr seda määratles, tähendab seda, et kui triviaalse väite antitees on absurd, siis sügava tõe antitees on teine sügav tõde (siin võib tõe asemel öelda ka näiteks eksistentsiaalne häälestus või hoiak).
Romaani „Nali“ kirjutas Kundera aastal 1965, aga unustuse ja mälu vahekorra selitamine on saatnud teda kogu teadliku elu (nagu Tiina Kirssigi, võib siin vist öelda). Nelikümmend aastat hiljem kirjutatas ta mahuka essee „Eesriie“ (e.k 2008), kus leidub lausa alapeatükk pealkirjaga „Romaan kui utoopia maailmast, milles puudub unustamine“.
Aastal 1994 kirjutas Milan Kundera, olles traumeeritud sellest, kui vabalt tõlkijad käisid ümber ta romaaniga „Nali“, seletuse kuuekümne kahele sõnale, mis on ta loomingus olulised. Tsiteerin ühte: 
„UNUSTUS [oubli]. „Inimese võitlus võimu vastu on mälu võitlus unustuse vastu.“ Seda Mireki lauset „Naeru ja unustuse raamatust“ tsiteeritakse tihti kui selle romaani sõnumit. Sest lugeja tunneb romaanis kõigepealt ära selle, mis on „juba teada“. Selle romaani „juba teada“ on Orwelli kuulus teema: totalitaarse võimu poolt pealesunnitud unustamine. Kuid mina nägin Mireki loo omapära hoopis mujal. Mirek, kes kõigest jõust võitleb selle eest, et teda ei unustataks (teda, tema sõpru ja nende poliitilist võitlust), teeb samal ajal kõik võimaliku, et unustataks teine inimene (tema eksarmuke, keda ta häbeneb). Enne kui unustamistahe muutub poliitiliseks probleemiks, on see antropoloogiline probleem: alati on inimesel olnud soov kirjutada ümber oma elulugu, muuta minevikku, kustutada jälgi, nii enda kui ka teiste omi. Unustamistahe pole sugugi labane kiusatus petta. Sabinal pole mingit põhjust midagi varjata, ometi tõukab teda tagant irratsionaalne soov panna end unustama. Unustus: ühtaegu nii absoluutne ebaõiglus kui ka absoluutne lohutus.“5 
Mul on tunne, et kuskil siin on see radikaalne erinevus olemishäälestustes, millele osutasin ja mida eeltoodud Kundera tsitaadid aitavad ehk välja valgustada. Keskne erinevus on lausa teoloogiline: selles ristuvad suundumused, mille lõppekstrapolatsioonides on katse unustada unustamatut ja katse taluda talumatut. Kui Kundera näeb unustuses ravimit, lunastajat ja lohutust, siis Tiina Kirsi mõttemaailm esindab pigem vastandsuunda – sellised võimed omistatakse mäletamisele. Käsitledes Siberisse küüditatute elulugude kogumikku, kirjutab Kirss lõpetuseks: „Niisiis mõjuvad elulood nagu Ariadne lõngakera labürindis ekslevale Theseusele, võimaldades tal ohuta väljuda Minotauruse mürgisest puurist. Kui labürindile vastab eesti rahva kollektiivne mälutrauma ühel pöörasel sajandil, siis ehk pakuvad Siberi-lood oma raviva jutulõngaga teed tagasi päikese juurde.“ (lk 369) Ja kui rääkida Tiina Kirsist kui õpetajast – ja ta on mu hinnangul Õpetaja suure algustähega –, siis seisneb tema mõju just selles, kuidas ta isikliku karisma ja eeskujuga juhatab inimest unustuse ja unustamatuse pingeväljas. Näiteks, mille ta on edasi andud oma õpilasele Aija Sakovale? Mul on tunne, et see on just nimelt suhe isiklikkusesse ja mäletamisse, mitte aga mingi teoreetiline instrumentaarium. Kas vaadata pimedusse, võidelda sellega, või keerata nägu valguse poole ja minna lihtsalt selles suunas? Kas vooruste taotlus või pahedega võitlemine? Kas Freud või Jung?


Kui isiklik on poliitiline?
Teemad, mida Tiina Kirss käsitleb, on rohkem või vähem isiklikud. Ja pigem ikka rohkem. Kogumiku alguses on pühendus ema perekonnale, kellest peaaegu kõik hukkusid 1944. aastal, kui neid vedanud põgenikelaev põhja lasti. Tiina Kirsi ema elas ainsana oma perekonnast selle laevahuku üle, ent sellest saadud trauma ja sellega võimsalt resoneeruv kodumaa kaotamise trauma ning sellest omakorda väga tugevalt mõjutatud kodune atmosfäär on kaheldamatult andnud põhihäälestuse Tiina Kirsi kui akadeemilise uurija kujunemisloole ja eluvalikutele. Raamat on jagatud viieks osaks, millest ainult viimane ja lühim räägib spetsiifilistest ühiskondlikest kitsaskohtadest, täpsemalt ülikooli põhifunktsioonide kahjustumisest üha kiirenevas kaasajas, teised neli osa on ikka kuidagi seotud üksikinimese kannatusega suurtes üleisikulistes ajalooprotsessides. Siberi-lood, paguluse ja küüditamise traumad ning neile näkku vaatamine, nendega toime tulemine jne. See kõlab võib-olla küüniliselt ja jõhkraltki, aga see, et ta enese elulugu sisaldab neid asju, tuleb kogumikule tunnetuslikus mõttes kasuks. Ometi tasub meenutada Mary Ellmani teravmeelset vastust süüdistusele, et naised võtavad kõike isiklikult: „Minu meelest võtavad mehed kõike nii ebaisiklikult. Kui neid haavata, teevad nad sellest Boyle’i seaduse!“6 
Inimene, kelle elukogemus kattub arvestataval määral uurimisobjekti omaga, satub ju paratamatult vastakuti tunnetusliku probleemiga: mil määral on mingi kogemus ja sisekaemuslikult kaardistatud fenomen universaalne ja vähemalt tüübi tasandil üldinimlik ning mil määral ainukordne ja puhtisiklik?7 
Siit johtub Tiina Kirsi puhul mitu traagilist tõsiasja. Näiteks neid inimesi, kes vajavad sedalaadi pagulusest ja küüditamisest üle saamise teraapiat, jääb üha vähemaks. Traagilisus ei seisne muidugi mitte selles, et uusi küüditamiskogemusi ei tule peale, vaid selles, et need tekstid muutuvad ravimist hauakivide kaaskirjadeks. Teatud leinapaatos on Kirsi tekstides üsna valdav (ses mõttes on kogumiku pühendus iseäranis tabav ja kõnekas) ja ma ei taha sellega öelda, nagu oleks siin mingit sentimentaalsust ja pisaraid (sest neid pole), vaid osutada sellele, et Tiina Kirsi kirjutatu kohta kehtib sama, mida ta ütleb Maire Jaanuse kohta – need on „Harold Bloomi mõttes „jõulised lugemised“: neile on raske, kui mitte võimatu vastanduda, neis on sisendav veenvus, ilma et nad välistaksid teisi (näiteks uushistoorilisi) võimalikke samade tekstide lugemisi“ (lk 192).
Kui võtta tema tekstide suhtes tubli filosoofiatudengi hoiak ehk selline lugemisviis, millega loetakse teaduslikke tekste, teisisõnu hoiak, mis on maksimaalselt kriitiline ja ebausaldav, siis ei ole oht paljastada enese või Tiina Kirsi loogiline küündimatus või arutlusvead, vaid olla taktitundetu ja ebaviisakas. Nii nagu paadunud insener oleks matustel ebaviisakas („Surnd mis surnd, siin pole midagi teha. Auk kinni ja eluga edasi!“). Seega leinapaatos on siin kohmakas koondtähis hoiakukompleksile, milles põimuvad trauma, pöördumatus, psühholoogiline reaktsioon ja kaduvikku pööratud pilk, miski, millega vaidlemine oleks mingit sügavamat sorti kategooriaviga.


Madam Verhovenskaja traagika
Oma romaani „Kurjad vaimud“ tegelasse Stepan Trofimovitš Verhovenskisse on Dostojesvki koondanud jooni Aleksander Herzenilt ja Timofei Granovskilt, ta on idealistlik liberaal, kes oma õnnetuseks inspireerib hulga nihilistlikke revolutsionääre. Tiina Kirsi ja Verhovenski võrdlus on ebamugav eelkõige seetõttu, et Dostojevski kujutab Verhovenskit üsna õela satiirilisusega, aga see paradoks, kuidas mingid parimas mõttes õilsad ideed muutuvad väikese lihtsustuse ja „pööbeldumise“ tingimustes lausa enese vastandiks ja hakkavad algsetele sihtidele vastu töötama, tundub olevat adekvaatne ja tabav. Eriti mis puudutab Tiina Kirsi ühte peateemat, nimelt feminismi: see on teinud praeguseks läbi üsna sarnase teisenemise, mille tegid Stepan Trofimovitši õilsad ideaalid Dostojevski kirjeldatud ajal. Aga see iseloomustab näiteks ka inglise keele rolli ülikoolis. Hea inglise keele oskus on rahvusvahelistumiseks hädavajalik, aga selle pöördumine maises ebatäiuslikkuses enese vastandiks tuleb Kirsi kogumiku lõputekstides hästi välja: „Kuigi ideaalis tähendab ingliskeelne õppekava, et kõrvuti ja õlakuti istuvad seminaris eesti ja välisüliõpilased, kes koos sünergiliselt üksteist täiendavad, on samahästi võimalik, et nad saavad veelgi poolikuma hariduse“ (lk 559). Kaks aastat hiljem kirjutatud artikli pealkiri kõneleb juba enda eest: „Estlish ja no-language“ (lk 561).
Heaks näiteks on ka artikkel „Vaiksest kõrgharidusrevolutsioonist“, kus (õigustatult!) kurdetakse õppesüsteemi liigse formaliseerumise üle, väliste mõõdikute ja muu taolise domineerimise üle. „Õppejõu, kahe õppekava juhi ja professorina tean, et õppekava täitmine ei ole haridus. See on vaid hariduse väline ja ametlik vorm, millele on hakanud viimase viie aasta jooksul kuluma üha rohkem õppejõu jõudu. [---] Õppekava täitmine (ehk „mõistlik edasijõudmine kraadi poole“) tähendab paratamatut akadeemilist raamatupidamist ja mõõtmist (üliõpilaste atesteerimist). Tegelikult ja elulähedasemalt tähendab see halastust, isiklikke kokkuleppeid, pikenduste andmist ning suvepuhkuse ajal magistrantide ja doktorantide kirjatööde lugemist.“ (lk 557–558).
Halastus on üks voorus seaduse ja normi eiramiseks. Isiklik kontakt tähendab mitteformaliseeritud kontakti, sellist bürokraatikast puutumata ruumi tudengi ja õppejõu vahel, millesse mahub sooline diskrimineerimine. Nagu ka valik, kelle töid vabast ajast, suvepuhkusel lugeda. Verhovenskilik traagika seisnebki kujundlikult selles, et „Sõela“ viies, ülikoolis toimuvaid murekohti kajastav osa kirjeldab vähemasti osaliselt seda lämbumistunnet, mille on tekitanud neljandas, naisküsimusi käsitlevas osas esitatud soovide ja kõlbeliste ideaalide realiseerumispüüd. Igasugusest inimlikkusest tulenevaid diskrimineerimisi saab bürokraatlike mehhanismidega kaotada, aga selle hinnaks on ka muude inimlikkuste võimaluste – näiteks halastamise ja isiklike kokkulepete – kadu. Ma saan aru, miks Marju Lepajõe – üks võimsamalt inspireerivamaid isiksusi praeguses humanitaarias – pidi oma õpetamisõiguse säilitamiseks kaitsma doktoritöö, aga midagi üheselt juubeldamisväärset ei näe ma selles, et ta selleks sunnitud oli.


Lõpetav joonealune
Kõik eelöeldu oli kirjutatud eeldusel, et Keele ja Kirjanduse lugejale ei pea kuidagi Tiina Kirssi tutvustama. Need olid mõned tähelepanekud, mis olid tehtud ühelt küllaltki kaugel asuvalt mättalt. Ja ehk neidki tasub vahel tähele panna. Tiina Kirsi feministlikud aluseeldused tunduvad mulle sarnased, nagu aiman Marek Tamme aduvat Lauri Vahtre positsioone, või teisisõnu: Simone de Beauvoiri ja Hannah Arendti kõrvutuses olen selgelt viimase poolel, või kolmandat moodi: Sherry Ortner kehastab mu jaoks üpris kontsentreeritult seda, mis feminismis valesti („Pean naiste universaalset sekundaarset staatust eelduseks ja jätkan juba sealt“8). Ent Tiina Kirss on üks neist, kes on mind pannud sookvootidesse pisut tõsisemalt suhtuma. Ja seda mitte oma sõnade, vaid isiksusega. Või täpsemalt: oma õpilastega. See, et kõige suurema pedagoogilise mõjuga on karismaatiline isiksus, mitte aga n+1 kraadiga ja meetripikkuse CV-ga igavene täiendkoolituja, on minu jaoks päevselge9. Aga tundub, et see innustav eeskuju ja isiksus kipub paremini toimima, kui õpilane on samast soost (umbes nii nagu „tüdrukute kümnest populaarsemast juutuuberist kaheksa on naissoost, poiste kümne eelistatuma sekka ei mahu naisi aga üldse“10) . Vaja on mõistagi nii nais- kui ka meesisiksusi, kvoot saab aga määrata pelgalt sugu, sest sugu on formaliseeritav, aga isiksus pole, seega ega kvoot nüüd mingi eriti funktsionaalne vahend kindlasti pole. „Sõela“ neljanda osa „Kui küsimusi esitavad naised“ aluseetost lahutab vimmakoolkonnast11 vist just selline varjundierinevus ja põlvnevussuhe, mille geniaalne psühholoog Dostojevski püüdis Verhovenski kujusse ja mõjusse.
Aga pole ka võimatu, et totaalse sooneutraaluse igatsust mäletatakse ehk juba sajandi pärast pelgalt kui  veel ühte XX sajandi utoopilist püüdlust, mitte nii väga kauges suguluses rassipuhtushõllanduste ja tuhandeaastase kommunistliku rahuriigiga. Ja mulle ei meeldi see, mida ma usun.






1F. de Waal, Kas oleme küllalt nutikat mõistmaks, kui nutikad on loomad? Tlk. O. Renno ja T. Randus. Tänapäev 2018, lk 26
2Samas, lk 27
3Samas, lk 21
4M. Kundera, Nali. Tlk L. Remmelgas. Tallinn: Eesti Raamat, 1991, lk 221.
5M. Kundera, Romaanikunst. Tlk Triinu Tamm. – Loomingu Raamatukogu 1998, nr 11–12, lk 123.
6E. F. Keller, Mõtisklusi soost ja teadusest. Tlk M. Hinrikus. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2001, lk 23 
7Selle ängi, mis tekib hirmust, et üldinimlikuks on üldistatud mingi puhtisiklik omapära, idiosünkraatiline sattumus, olen nimetanud originaalsusängiks või unikaalsusängiks (inglise keeles võiks see olla anxiety of idiosyncrasy). Paarismõiseks (või õigemini vanemmõisteks) on loomulikult Harold Bloomi mõjuäng (ingl anxiety of influence), poeedi painav õudustunne võimaliku avastuse ees, et ta on kõigest koopia või jäljend. Vt M. Kunnus, Päästepaadieetika. Pärnu: Ji, 2018, lk 172.
8S. Ortner, Kas naise ja mehe suhe on sama mis looduse ja kultuuri suhe? Tlk K. Kaer. –Ariadne Lõng 2004, nr 1, lk 129.
9Soovitaks siia illustratsiooniks Vilja Kiisleri järelhüüdu Tõnu Luigele. Sirp. 1. III 2019
10M. Kalev, „Tere-tere kõik see pere! Neegrinülgija 14 siin!“ – Kes on laste lemmikjuutuuberid? – Eesti Ekspress 20. II 2019.
11 Panen siin selle sõna ühendama Harold Bloomi School of Resentmenti ja grievance studies'i, millele osutab Märt Väljataga Vikerkaare blogi oktoobri 2018 lugemissoovitustes: „Helen Pluckrose, James A. Lindsay ja Peter Boghossian [---] süvenesid postmodernistliku kultuuriteaduse literatuuri ning hakkasid produtseerima varinimede all hulgi jampsartikleid (ühes näiteks tõsteti ümber lauseid „Mein Kampfist”, asendades „juudid” „meestega”). Kiiresti valmisvorbitud 20 artiklist aktsepteeriti eelretsenseeritavates teadusajakirjades seitse. Veel mõned olid teel avaldamise poole, enne kui autorid pidid oma blufi paljastama. Müstifikaatorite sihtmärgiks olid soouuringud, maskuliinsuse uuringud, queer studies, seksuaalsuse uuringud, tüseduse uuringud, sotsioloogia (tõsi, selles distsipliinis ei õnnestunud jalga ukse vahele saada) ja pedagoogika. Raske on salata, et midagi peab olema mäda nende valdkondadega, mille müstifikaatorite trio ristib – ilmselt liiga laia joonega, sest seal tegeldakse küllap ka muude asjadega – „vimmateadusteks” (grievance studies). Täpsema ülevaate avaldatud absurdsustest ning eelretsensentide positiivsetest hinnangutest saab Areo võrguajakirjast.“ (http://www.vikerkaar.ee/archives/23773) 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 19:06 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. aprill 2019Suure antitotalitaristi jõudmine raugaikka. Milan Kundera 90 


Ilmus Postimehe nädalavahetuse lisas AK 06.04.2019






Suure antitotalitaristi jõudmine raugaikka. Milan Kundera 90


Möödunud esmaspäeval, 1. aprillil sai üheksakümne aastaseks Milan Kundera, üks XX sajandi silmapaistvamaid Euroopa romaanikirjanikke. 


Mihkel Kunnus


Eesti lugejal õnnestus Milan Kundera loominguga formaalselt tutvuda juba 1965. aastal, mil Loomingu Raamatukogu avaldas kolm tema lühijuttu. Ütlen formaalselt, sest need lood olid väga napid ja kirjutatud enne Praha kevadet, sündmust, mis mõjutas sügavalt ja pöördumatult Milan Kundera elu ja loomingut. Praha kevade kuulutajana visati ta välja kommunistlikust parteist, kuhu ta Saksa okupatsiooni mäletava hilisteismelisena oli esmakordselt astunudi, ja tema loomingu avaldamine keelustati [tema eluloost ja loomingust saab hea maakeelse ülevaate SIIT]. Seitsmekümnendate alguses emigreerus ta Prantsusmaale ja pidi seal jahmatusega avastama, et ta on sealsete inimeste jaoks „Ida-Euroopa põgenik“. „Tõepoolest, prantslaste jaoks kuulus minu kodumaa Euroopa orienti. Ma ruttasin kõigile selgitama meie olukorra skandaalsust: omariiklusest ilmajäetuna oli meid annekteerinud mitte ainult teine riik, vaid terve teine maailm, Euroopa idaosa, mille juured ulatusid antiikajastu Bütsantsi, millel on oma ajaloolised probleemid, oma arhitektuuriline välimus, oma usk (õigeusk), oma tähestik (kirillitsa, mis pärineb kreeka kirjapildist) ning oma teatud tüüpi kommunism (keegi ei oskaks iial oletada, milline oleks välja näinud Kesk-Euroopa kommunism, kui poleks olnud Vene ülemvõimu, kuid igal juhul poleks see sarnanenud kommunismiga, mille me läbi elasime). 
Aegamööda hakkasin mõistma, et minu sünnimaa oli see a far away country of which we know littleii. Mind ümbritsenud inimesed pidasid poliitikast kõrgelt lugu, kuid geograafiateadmisi neil peaaegu polnudki: nende silmis olime me “kommunismistatud”, mitte annekteeritud.“iii 


Milan Kunderast kolm päeva varem sündinud Lennart Mere esimesel surma aastapäeval kirjutas MihkelMutt, kuidas Meri tegi pühendunult tööd, et „Lääs aduks, et Eesti ei ole midagi muud kui nemad ise, on üks nende kaotsiläinud suguvõsadest /.../Ja Lennart tegi kõik, et Lääs saaks aru, et me oleme nendega üks veri, et me kuulume Euroopasse ja Lääne tsivilisatsiooni. Ta tõestas seda parimal mõeldaval viisil, omaenda isiku najal.“iv Selles asjas käisid Meri ja Kundera ühte sammu. 




*


Kundera järgmine teos jõudis eesti keelde alles 1991. aastal, olles selleks ajaks tõlgitud juba kahekümne nelja keelde. Selleks oli romaan „Nali“, teos, milles erinevate minavormis esitatud tegelaste kaudu „on näidatud „reaalse sotsialismi“ inimvaenulikkuse ja moraalse allakäigu põhjusi. Selles mõttes on „Nali“ eesti lugejale lähedane ja arusaadav, teos nagu meie endi elust“.
„Nali“ oli jõudnud trükki 1967. aastal ja samal aastal asus Lembit Remmelgas seda ka tõlkima, ent kui Brežnevi tankid 68. aasta augustis Tšehhoslovakkiasse tungisid, jäi töö pooleli, sest Moskva glavlit keelas kõigi Praha kevadet ennustanud ja kuulutanud kirjanike mainimisegi, rohkemast rääkimata. 
Hiljem on Kundera öelnud, et sel ajal oli ta hinges tulekahju ja tema eksistentsiaalmällu graveeriti teadmine, mida „ükski prantsalne või ameeriklane ei saa iial teada: ma tean, mida tähendab inimesele üle elada oma rahva surm“. Ja ta kirjutab: „väikerahvaid ei erista suurtest nende rahvaarvu kvantitatiivne kriteerium, vaid midagi sügavamat. Väikeste rahvaste jaoks pole olemasolemine mitte iseenesestmõistetav, vaieldamatu tõsiasi, vaid alatine küsimus, kihlvedu, risk; nad on alati kaitsepositsioonil silmitsi Ajalooga, mis on neist vägevam, ei arvesta ega isegi märka neid.“v 


Eeltoodud tsitaatides peaks hakkama aimduma tasand, millel Kundera toimetab. See on fenomenoloogiline vaade maailmale seda kogeva subjekti seisukohalt ning seda ka siis, kui ta kirjeldab suuri ajalooprotsesse – Kundera ei elanud üle oma rahva surma, tal oli tunne, et elab üle oma rahva surma. See on valdkond, kuhu positivistlikul ajalooteadusel on raske ligi pääseda. „Näiteks aastatel pärast 1968. aasta Vene invasiooni Tšehhoslovakkiasse eelnes inimeste vastu suunatud terrorile koerte ametlikult korraldatud hävitamine. See episood on täiesti unustatud ega oma ajaloolase või politoloogi jaoks mingit tähtsust, kuid selle antropoloogiline tähendus on erakordselt suur! Selle ainsa episoodiga lõin ma „Lahkumisvalsi“ ajaloolise õhustiku. Teine näide: otsustaval momendil romaanis „Elu on mujal“ sekkub ajalugu maitselagedate ja inetute aluspükste näol; teistsuguseid polnud sel ajal saada; oma elu kõige kaunima armuelamuse lävel kardab Jaromil aluspükstes naeruväärne olla, ei julge lahti riietuda ning põgeneb. Maitselagedus! Veel üks unustatud ajalooline seik, ja kui tähtis inimese jaoks, kes pidi elama kommunistliku režiimi all.“vi
Kommunistlik režiim on kadunud, aga on jäänud Jaromili hinge vallanud tundespekter, mille kujutamise ja kaardistamise nõtkus võidab Kunderale ka tänapäeval tänulikke austajaid.


*


Vabas Eestis on praeguseks kenasti järele tõlgitud kõik Milan Kundera loomingulise kõrgvormis ilmunud romaanid ja küllalt operatiivselt ka need, mis on jooksvalt ilmunud (viimati „Tühisuse pidu“, orig. 2013, e.k. 2016). Kundera stiili on nimetatud nullstiiliks. Tema laused on lihtsad ja lühikesed, kujundid täpsed, aga napid. Ses mõttes hästi tõlgitavad. Küllap on see keeleline lihtsus üks tema populaarsuse allikaid. Kuigi see lihtsus on pindmine. Küsimused, mis ta esitab, on rasked ja keerulised. Tema kohta teoste kohta võiks öelda: kergelt neelatav, aga raskesti seeditav.


Kui ilmus romaani „Teadmatus“ tõlge, kirjutas Valle-Sten Maiste sel puhul põhjaliku ja avava essee („Elu kui tantsuõhtu“, Sirp 4. VIII 2006), kus alustab Žižekile viidates kujundliku uperpalliga, mille järgi suur truudus mingile mõtlejale võib seisneda just nimelt selle pahupidi pööramises ja „nii pole võimatu, et keegi ka Kundera veenvalt vaoshoitud konservatiiviks või milleks tahes väänab. Ilmutas Kundera ju silmatorkavaid kainusehetki juba ka oma kuulsamates romaanides postmodernse orgia palavamatel päevadel. Täna tundub siiski, et Kundera oli postmodernse lahtisuse ja lodevuse lipukandjate seas, lastes ila tilkudes (mõnuga ähkides) voolata kõigel, millele iha külge hakkab. Kogu see suhtelisuse, küsimise ja kahtluse vaim, mida Kundera “Romaanikunstis” postuleerib, sõda konkreetse ja selge tõega, iroonia, maailma mitmemõttelisuse ilmsikstoomine ja seisukohtade tõsikindluse välistamine, mida meiegi suurhedonist Kalev Kesküla (Vikerkaar 1992, nr 7) joovastunult ja lummavalt on kiitnud, näib aastaid hiljem aga üsna ühepoolsena.“


Nüüd, tagantjärele targana võin ehk öelda, et eks see pidigi aastal 2006 nõnda paistma. Nõukogude aja rusutust mina omal nahal ei mäleta (s. 1982), sest liivakasti raudse kardina vari ei langenud, küll aga mäletan 2006. aasta eufoorilist õhustikku, Ansipi võidukalt vibutavat kätt ja kahekohalist majanduskasvuprotsenti, meeletut kinnisvarabuumi ja üldist joovastuseisundit. Küllap need aastad enne pronksiööd (2007) ja 2008. aastal alanud suurt majanduskriisi olid omal nahal kogemiseks kõige kaugemad võimalikud kogemused totalitarismisurvest ja stagnatsioonisumbusest – vabadus, jõukus ning veelgi jõukamana terendav tulevik. Sellesse õhustikku sattununa pidigi Kundera „üsna ühepoolsena“ paistma, sest totalitaarne režiim oli põrmu varisenud ja avatud aknasse pole mõtet õhuauke lõhkuda. Kogu see suhtelisuse, küsimise ja kahtluse vaim, mida Kundera “Romaanikunstis” postuleerib, on ju ühtlasi vasturohi totalitarismile ehk millelegi, mida siin uue milleeniumi esmakümnendi esimese poole joovastuspäevadel ohuna ettekujutadagi ei suudetud.
Kunderat iseloomustab veel see, et antitotalitaristlikkuse põimis ta ka orgaaniliselt romaanikunsti teooriasse: „Olles mudel maailmast, mis põhineb inimlike asjade suhtelisusel ja kahemõttelisusel, on romaan totalitaarse süsteemiga kokkusobimatu. See sobimatus on sügavam kui see, mis eraldab dissidenti aparatšikust, inimõiguste eest võitlejat julmast piinajast, sest see pole mitte üksnes poliitiline ja moraalne, vaid ka ontoloogiline. See tähendab: maailm, mis põhineb ühel ja ainsal Tõel, ning kahemõtteline ja suhteline romaanimaailm on vormitud täiesti eri materjalist.“vii 


*


Kunstiteose retseptsioon on ju paljus ajastu nägu ning iseloomustab sageli rohkem oma ajastu mentaliteeti kui konkreetset kunstiteost – nii nagu ühel ajal tundub Pearu sümpaatsem kui Andres ja teisel ajal vastupidi. Kui klassikat iseloomustab aegumatus ja püsiv värskus, siis Kunderat võib klassikuks pidada küll. Tema kohta kehtivad iseäranis hästi sõnad, mida kirjandusteadlane Daniel Palgi ütles Tammsaare kohta: „Tal oli tohutult palju tähelepanekuid inimestest, ta elas valuliselt kaasa inimese pimesikumängule maailmas ja ta ei väsinud sellest rääkimast, ta ei väsinud seda kujutamast“. Ühes tema peateoses on lausa toodud sõnastik mõistetest, mida erinevad inimesed radikaalselt teist moodi mõistavad. Inimeskistentsi suurte küsimuste, soosuhtluse ja vananemisega seonduvad teemad teevad ta teosed üsna aegumiskindlaks, kuid kindlasti on seal ka mõõtmed, mille saatuseks olla eelkõige ajastudokument. 


Näiteks Milan Kundera tekstikorpusesse on kätketud moraalne aegruum, millele võib oletada hääbumist koos vanameistri enesega, kuigi neid initsieerinud seesmised impulsid on inimhinges jäävad. Üks mõõde selles on poliitilis-ideoloogiline. Näiteks oli Kundera üks kolmekümnest Euroopa intellektuaalist, kes kirjutas alla käesoleva aasta jaanuaris ilmunud Euroopa manifestileviii (Kundera elab üldiselt varjus, ei võta avalikult sõna ega anna intervjuusid), kus hoiatatakse Euroopa idee nõrgenemise eest, totalitaristlike ilmingute taastuleku eest.
Aga teeksin siin väga milankunderaliku tähelepanunihke ja liiguks üksikisiku ihule lähemale, intiimsfääri. Selles liigutuses on Kundera kui psühholoogi suurus – ta oskab meisterlikult lahata seda, kuidas totalitaristlikud ilmingud avalduvad intiimsfääris ja kuidas intiimsed psühholoogilised impulsid motiveerivad totalitaristlikke süsteemide ehitajaid (viimase heaks näiteks sobib ka meie oma „Seltsimees laps“).


Ka selles pingeväljas võime näha ühe moraalse aegruumi vajumist perifeeriasse (et mitte väljenduda dramaatilisemalt). Siin võib näitlikustamiseks võtta ühe ta tuntuima teose, raamatu, mille pealkiri on nii lummav, et on praeguseks vist parafraseerituim raamatu pealkiri üldse – „Olemise talumatu kergus“. Seda raamatut võib ka üsna julgelt nimetada mitme põlvkonna kultusteoseks.
Kohe selle teose alguses antakse ülevaade peategelase Tomaši maailmas-olust ja elutundest: ta on naisest lahutatud, pojaga ei suhtle ja ka tema vanemad on tast lahti öelnud. Naisi ta korraga ihkab ja pelgab ning Tomaš kultiveerib kõlbelist hoiakut, mille keskmes on keeldumine mis tahes pretensioonidest teiste inimeste eludele. Ja vastupidi – keegi ei tohi tema elule pretensioone esitada. Ta sihiks on atomaarne tahe ja eetikaks teise inimese samasuguse tahte austamine. 
See maksimaalne antifašism, veresideme radikaalne eitus, põlnevuse ja pärilikkuse hääle täielik vaigistamine, kõlbeline keeldumine igasugusest „nime vaevast”. Ja seda ka elu hinnaga ja ristile ronivalt. Lapsed arusaadavalt sellesse maailma ei mahu, sest lapse suhe vanemasse on sõltuvussuhe. Kõik suhted tuginevad rangele vabatahtlikkusele ja (mis tahes) vägistamine on rängim kõlbeline eksimus. Samas selles vabade indiviidide vabade tahete raamistuses on aga kõik lubatud. Küllap see on üks põhjus, miks Kundera noortele nii hästi peale läheb, sest noorus on oma vanematest sõltumatuse igatsemise elufaas. Muidugi Kundera on kõike muud kui idealist või utopist ja see moraalne pürgimus on just nimelt moraalne, mitte aga mingi õndsuse saavutamise retsept. Tomaš on traagiline, kannatav karakter. Nii ta peab ja teisiti ta ei saa.
Traditsioonilisemale kristlikumale pilgule võib Tomaš paista moraalse langemise maksimumina, ta on vaat et patoloogilisuseni liiderlik, samas on see ühe emantsipatsiooni-igatsuse kristallatsioonix ning ühe moraalse pürgimuse loomulik jätk (see temaatika on põhjalikumalt lahti kirjutatud SIIN). Kuna seksuaalsus on (tehnoloogiliselt) lahutatud sigimisest, siis see ei kuulu enam üldse moraalsfääri – intuitsioon, mis katoliiklikumale meelelaadile täielikult üle jõu käib –, ning moraalse ranguse teravik suundub sootuks mujale, sinna, kus võime ka praegu näha erinevaid noori, moraalsetest tunnetest ajendatud aktiviste, tähendab loomakaitsesse ja loomaõiguslusse: „Inimkonna tõeline moraalne eksam, see kõige põhilisem (mis on paigutatud nii sügavale, et meie nägemisvõime sinna ei ulatu) seisneb tema suhtumises nendesse, kes on antud tema meelevalla alla: loomadesse. Ja siin on inimest tabanud täielik krahh, nii põhjalik, et just sellest tulenevad kõik ülejäänud,“kirjutab Kundera.x 




***


Ütlesin, et tõenäoliselt taandub see eetika perifeeriasse. Siin võiks küsida, et kust siis see uuspuritaanlus peale tungib, vasakult või paremalt? Selline küsimus on sama ekistav, kui küsimus, kas XX sajandi esimesel poolel ohustas Euroopat punane või pruun katk, parem- või vasaktotalitarism? Loomulikult mõlemad ja korraga. Nõnda mingis mõttes ka praegu.
Seksuaalmoralistlik puritaanlus tungib peale nii vasakult kui paremalt. Selle pealetungi edukus kummalgi rindel on omaette teema nagu ka see, kellel selle suundumusega lihtsam või raskem kohaneda. Paremkonservatiivse tiiva puhul see ei üllata, sest see tendents sisaldub seal loomuldasa ning valimisõhustukus suudeti lausa abordi-debatt hauast üles kaevata ja ellu äratada. Kõnekam on aga vasakrinde innukas suubumine uuspuritanismi. Kui traditsioonilisemaid ühiskondi iseloomustab muu hulgas väga rangelt reglementeeritud seksuaalkäitumine, siis nüüd – eelkõige #MeToo-liikumise tuules – taotlevad seda liikumised, mida varasemalt seostati emantsipatsiooniga, musternäiteks on siin feminism. Läänes käivad asjad paar sammu meist ees ning seal on juba küllaga suurkorporatsioonides ametijuhendeid, kus on reguleeritud kallistamise ja silmavaatamise lubatud kestused töötajate vahel, progressiivsemate maade vägistamis- ja ahistamisvastased seadused teevad üsna rangeid ettekirjutusi sellele, milline on lubatud flirt ja eelmäng. Progressiivse portaali „Feministeerium“ üks administraator on meilgi välja andud kenauuspuritaanliku regulatsiooni sookäitumiselexi. Seksuaalses lävimises „on tõesti halle alasid. Ja sellepärast on vaja entusiastlikku nõusolekut. Kui on nii palju inimesi, kes ei suuda teise inimese suhtumist välja lugeda, ja nii palju neid, kes arvavad, et kui üks osapool ei soovi, on lihtsalt tegemist halva seksiga, siis on vaja see hall ala mustvalgeks teha. Amnesty Internationali andmetel on Euroopas kaheksa riiki, kus vägistamine on defineeritud nõusoleku kaudu, ja veel kolmes riigis on see arutluse all. Eesti ei ole üks neist. Aga võiks olla,“ kirjutab teine Feministeeriumi vedaja Kadi Viik vasakpooleses kultuuriajakirjasxii ning seal kõmisev range puritanistlik paatos on õige sama kõlaga kui katoliklikust fundamentalismist tõukuvatel SAPTKi-poistel. Sama on sihtki – allutada seksuaalkäitumine rangele reeglistikule ja sanktsioneerimisele. Ja see on igati mõisetav, sest kiirelt muutuvas ühiskonnas peab iga põlvkond ise ja omal nahal avastama, et vabaduse hinnaks on ka ses vallas tagasilöögid turva- ja kindlustundes ning erootilise kapitali jaotuse võrdsusesxiii. Ja nii on mõistetav, et viktoriaanlikkuse ja hipinduse vahel kõikuv pendel liigub taas teises suunas.


***


Veebiväljaanne Quillette pealkirjastab Milan Kundera juubelit tähistava artikli pealkirjaga: „Milan Kundera hoiatas meid ajaloolise amneesia eest. Ometi nüüd see juhtub jälle“xiv. Ewan Morrison arutleb seal selle üle, et kuidas on juhtunud, et kommunism on noorte seas jälle pop. Kuidas nii kiirelt unustatakse kuriteod, mille puhul mitte kuigi ammu vannuti, et ei iial enam? Morrison osutab sellele, kuidas kommunistlikud režiimis on ise aidanud oma kuritööde unustamisele aktiivselt kaasa ja kuidas dokumentide hävitamise funktsiooni on astunud vastupidine tendents – faktid uputatakse tohutusse ja vastuolulisse infolaviini. Info üleküllus võib asetuda samasse funktsiooni info puudusega.Aga lasen parem Kunderal endal viidata allikate suunas. Läbinägeliku psühholoogina mõistab ta suurepäraselt, et nähtus ei juurdu mingis idees, ajuviiruses. Idee on kaugelt liiga tserebraalne nähtus.
„Prantsuse revolutsioonist peale nimetatakse üht poolt Euroopast vasakpoolseks ja teist seevastu märgistatakse kui parempoolset. On peaaegu võimatu defineerida nii ühe kui ka teise puhul mingeid teoreetilisi printsiipe, millel nad baseeruksid. Selles pole midagi kummalist: poliitilised liikumised ei baseeru ratsionaalsetel seisukohtadel, vaid kujutlustel, piltidel, sõnadel arhetüüpidel, mis ühtekokku moodustavad ühe või teise poliitilise kitši.
Suure Marsi kujutelm, mille kaudu laseb end joobnustuda Franz, on poliitiline kitš, mis ühendab kõikide aegade ja suundade vasakpoolsete vaadetega inimesi. Suur Marss, see on suurepärane teekond edasi, teekond vendluse, võrdsuse, õigluse, õnne poole ja veel edasi üle kõikide takistuste, sest takistused peavad olema, kui marss peab olema Suur Marss.
Proletariaadi diktatuur või demokraatia? Tarbimisühiskonna tagasilükkamine või või tootmise suurendamine? Giljotiin või surmanuhtluse kaotamine? Asi pole üldse selles. See, mis teeb vaskpoolse inimese pole üks või teine teooria, vaid selle inimese võime teha mistahes teooria kitši koostisosaks, mida kutsutase Suur Marss“xv
See tsitaat on fragment pikemast esseistlikust arutelust Suure Marsi kitši üle, mis moodustab kuuenda osa romaanist „Olemise talumatu kergus“xvi, mida soovitan koos „Nalja“ ja „Naeru ja unustuse raamatuga“ (e.k. 2014) praegusel, ühiskondlikult äreval ajal meelekosutuseks üle lugeda. Sest tundub, et kui võtta omaks Kundera tunnetuslikult nõudlik romaanimääratlusxvii, siis võib nõustuda selleski, et „filosoofia poolt hüljatud ja sadade teaduslike spetsiifikatega lõhestatud moodsas maailmas püsib romaan kui viimane vaatetorn, millelt saame haarata inimelu tervikuna“xviii. 





UNUSTUS [oubli]. „Inimese võitlus võimu vastu on mälu võitlus unustuse vastu.“ Seda Mireki lauset „Naeru ja unustuse raamatust“ tsiteeritakse tihti kui romaani sõnumit. Sest lugeja tunneb romaanis kõigepealt ära selle, mis on „juba teada“. Selle romaani „juba teada“ on Orwelli kuulus teema: totalitaarse võimu poolt pealesunnitud unustamine. Kuid mina nägin Mireki loo omapära hoopis mujal. Mirek, kes kõigest jõust võitleb selle eest, et teda ei unustataks (teda, tema sõpru ja nende poliitilist võitlust), teeb samal ajal kõik võimaliku, et unustataks teine inimene (tema eksarmuke, keda ta häbeneb). Enne kui unustamistahe muutub poliitiliseks probleemiks, on see antropoloogiline probleem: alati on inimesel olnud soov kirjutada ümber oma elulugu, muuta minevikku, kustutada jälgi, nii enda kui ka teiste omi. Unustamistahe pole sugugi labane kiusatus petta. Sabinal pole mingit põhjust midagi varjata, ometi tõukab teda tagant irratsionaalne soov panna end unustama. Unustus: ühtaegu nii absoluutne ebaõiglus kui ka absoluutne lohutus.
- Romaanikunst  



***




iDetailsemalt elulooga tuvumiseks soovitan Kaarel Kressa artiklit „Milan Kundera – kui olemise kergus muutub talumatuks“ EPL 28. III 2009
ii„Kauge maa, millest teame vähe“, nende sõnadega olevat Suurbritannia peaminister Neville Chamberlain õigustanud Tšehhoslovakkia loovutamist Saksamaale Müncheni lepingule alla kirjutades.
iiiMilan Kundera „Eesriie“ Tänapäev, 2008, prantsuse keelest tõlkinud Martin Kala, lk 45-6
ivMihkel Mutt „Õnnelik inimene Lennart Meri“ PM 14. III. 2007
v„Eesriie“, lk 144 ja 36
viMilan Kundera „Romaanikunst“ LR 1998, nr 11-12, prantsuse keelest tõlkinud Triinu Tamm, lk 37-38 
vii„Romaanikunst“ lk 19
viiiEesti keelne tõlge on leitav: https://eestinen.fi/2019/01/intellektuaalide-appikarje-euroopa-laguneb-koost/ 
ixOlen selle teema pikemalt lahti kirjutanud artiklis „Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus“ Sirp 12. II 2016
x„Olemise talumatu kergus“ Monokkel 1992, tšehhi keelest tõlkinud Leo Metsar, lk 175
xiJaan-Magnus Tammepuu „Lühike õpetus: kuidas mitte ahistada“ EE 27. XII 2017
xiiKadi Viik „Ajad ei muutu niisama. #metoost ja selle kriitikast“ Vikerkaar nr 12, 2018
xiiiVt „Appi, ma vajan armasust“ #metoo #incel“ raamatus Mihkel Kunnus „Päästepaadieetika“ Ji 2018, lk 205-224
xiv „Milan Kundera Warned Us About Historical Amnesia. Now It’s Happening Again“ https://quillette.com/2019/03/31/historical-amnesia-and-kunderas-resistance/ 
xv„Olemise talumatu kergus“ lk 156
xvi Kundera suur lemmik ja imetlusobjekt on Austria kirjanik Robert Musil (1880-1942), modernismi säravaim tipp, kes üritas loodusteadusliku täpsuse viia hinge fenonomenoloogiasse. Ja võib öelda, et Musil sai sellega hakkama, kuigi peateos „Omadusteta mees“ (e.k. 2006) jäi autori surma tõttu umbes 1800 lehekülje pealt pooleli.
xvii Vt „Romaanikunst“ ja „Eesriie“
xviii „Eesriie“ lk 83


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. aprill 2019Mis on Ruuben Kaalepi tehtud käemärgi tegelik tähendus? 


Ilmus 05.04.2019 EPLi arvamusküljel


Mis on Ruuben Kaalepi tehtud käemärgi tegelik tähendus?

Mihkel Kunnus


 

Natsimärgist
Vastne riigikogu liige Ruuben Kaalep tegi ametivande andmisel käega žesti ja peagi rullus üle sotsiaalmeedia võimas vulgaarsemiootika laine. Kas tegu on natsi-märgiga või mitte?

Selle selgitamiseks on enne hea üle korrata semiootika ehk märgiteaduse baasteadmised.
Esiteks tuleb rõhutada, et märgi tähendus ei ole märgi omadus (nagu mass või pikkus-laius on keha omadused), vaid suhtlusakti mõõde. See tähendab, et kõik vaidlused selle üle, mis on mingi märgi tegelik tähendus, on juba eos valedel alustel. Märkidel ei olegi iseseisvat tähendust, mis oleks suhtlusaktist eraldi. Märk ise polegi midagi muud kui suhtlusprotsessi osa.


Teiseks tuleb rõhutada, et märgi tähendus sõltub kontekstist, ütleme, märgi tegijast ja märgi nägijast. Näiteks märkide või sõnade tähenduse suhtelisust teadvustavad ka rahvuskonservatiivsed inimesed päris hea meelega, kui on vaja seletada, et sõnal „neeger“ pole eesti keeles ajalooliselt halvustavat tähendust olnud, või et Lihula monumendil kujutatud SS-mundris mees ei tähendanud austusavaldust natsi-režiimile, vaid meil, eestlastel, on sel teine tähendus ja meile tähendab see vabadusvõitlejat.


Kolmandaks tuleb ka öelda, et iga sõnum on mitmeselt kodeeritud. Näiteks üks tasand kodeerib lause sisu, teine selle, millena seda lauset tuleb võtta (naljana, ähvardusena, faktiväitena jne).

Neljadaks. Erinevatele vastuvõtjatele on märk erineva tähendusega ning üks ja sama märgi kasutaja võib korraga saata välja erinevaid sõnumeid sõltuvalt märgi adressaadist.

Küllap on kõige tulemuslikum vaadata seda konkreetset žesti konkreetses kasutuses.
Niisiis on kõige esmasem märgi lahti seletamise struktuur järgmine: kui A näitab B-le C, siis see tähendab D.


Näiteks, kui Ruuben Kaalep teeb OK-žesti, siis Sinise Äratuse kambajõmmidele (ja teistele, kellele ütleb midagi 4chan jms) tähendab see iroonilist viidet valgete ülemvõimu tunnistamisele. Nad näevad seda ja itsitavad vandeseltslaslikult pihku. Enamikele inimestele, kes selle spetsiifilise koodiga kursis pole, tähendab see lihtsalt OK-žesti – „kõik on korras“. Natsikütid aga teavad ka seda koodi, mille järgi tähistab see žest sinise ärataja käega näidatuna valgete ülemvõimu taaskinnitust ning nad ärrituvad. NB! Märgil ongi siin mitu tähendust ja seda sõltuvalt vastuvõtjast.

Sekundaarsed koodid
Jääb üle küsida veel teisese koodi järele. Miks Ruuben Kaalep selle žesti tegi? Ei andud ta ju selle märgiga mingit erilist infot (a la „Revolutsioon algab sel ajal ja sel kohas“), vaid tegi just sellise kelmika märguande. Sellega sai ta korraga lüüa meeldivalt klaase kokku kambajõmmidega ning ühtlasi naerda näkku natsiküttidele. Kui viimased lärmi tõstavad – mida nad kindlasti teevad – siis saab aga jällegi näidata, et vaadake, see on ju sõgedus, natsikütid on peast puhta lollakad, näevad tavalises OK-žestis natsi-märki. Ja et enamikule inimestele see ongi pelgalt OK-žest, siis nad siin nõustuvad Kaalepiga ja tulevad teda kaitsmagi ning trolliv meediaoperatsioon on õnnestunud. 
Ja oligi.
Kui foto selle žestiga FB-s levis, siis nii mõnigi Kaalepi mõttekaaslane väljendas rahulolu, vastates kinnitati üle sõnumi mõistmist (nt „Top kek!“ - otsene viide subkultuurile, kust Ruuben Kaalepi taktika pärineb. Ja kui Mikk Salu artiklid EE-s muud ei tõestanud, siis vähemalt seda, et Kaalep on selle subkultuuriga kindlasti ja lähedalt tuttav), Selliste sõnumite suhtes tundlikud vasakpoolsed reageerisid omakorda protestiga ning lõviosa inimestest, tähendab mass, teatas veendunult, et selle märgi tegelik tähendus on ju see, et kõik on korras, ning toppisid oma FB-vood täis erinevaid fotosid sellest, kuidas erinevad lugupeetud inimesed seda žesti teevad. Ka see on igati ennustatav ja loomulik käitumine. Hispaania filosoof José Ortega y Gasseti sõnadega: „Mass on iga säärane inimene, kes ei hinda ennast – kas heas või halvas mõttes – eripära alusel, vaid tunneb end „nagu kõik“ ega valuta sellest hoolimata südant; kes tunneb end mõnusasti, tundes, et on teistega ühesugune“. („Masside mäss“, Vagabund, 2002, lk 15). Mass tunneb, et nii, kuidas nemad selle märgi tähendust tajuvad, ongi õige, et see ongi tegelik tähendus. See on mõistagi semiootiline kanapimedus, aga mis parata.
Selles mõttes võttis Ruuben Kaalep siin PR-operatsiooni maksimumpunktid. See oli väga õnnestunud trollimine, meediatähelepanu kaaperdatud nagu naks.

Aga tasub teha veel mõned tausta avavad märkused.


Punkar Kaalep
Mingis mõttes on tähelepanuväärne ka see, kus ta oma vigureid tegi. Kui traditsioonilisemas mõttes konservatiivset eluhoiakut iseloomustab muu hulgas aukartus väärikate institutsioonide ees, siis noort Kaalepit see ei iseloomusta. Ta vigurdab Eesti riigi ühes tähtsaimas institutsioonis ametivannet andes (NB! vande andmine on seotud pühadusmõõtmega). See käitumine iseloomustab rohkem punk-mentaliteeti, demonstratiivset mittehoolimist ühiskondlikest tabudest ja korrast. 
Ma arvan, et Ruuben Kaalep ei sobi hästi riigikokku, sest ta on veel liiga noor ja ebakompetentne ning samuti tundub, et ta ei saa hästi aru, kuidas kuskil sobib käituda. Ta ei taipa, millised tagajärjed ta naljadel ja rollimängudel võivad olla. Eriti ohtlikud on igasugused natsi-naljad välissuhtluses ning Venemaa on iga sellise kingituse eest väga tänulik, mis võimaldab Eestit näidata väikese natsiriigina. Vanemad parteikaaslased peaksid teda üksjagu kantseldama. Ometi on Ruuben Kaalepi poisikeselikud üleannetused mitmes mõttes palju ohutumad asjad, kui näiteks Peeter Ernitsa täiesti külma näoga teadlik valetamine (sellele osutas ka Urmas Vaino viimases „Suud puhtaks“ saates) ja muu taoline. 

EKRE postmodernistlikkus
EKRE imagoloogia juures tuleks tähele panna ka seda, et tegu on de facto vägagi postmodernistliku kooslusega, kus on uus ja vana segamini nagu puder ja kapsad. EKRE koloriitsemad mõjutajad mängivad oma identiteediga sama loovalt ja disainivalt kui sõgedaimad vikerkaarlased oma seksuaalsuse ja sooga. EKRE kehandiks on hulk endisi rahvaliitlasi, maa soola selle sõna parimas tähenduses, need on lõviosas tublid ja asjalikud inimesed, märgiline on aga seegi, et aupresidendiks on piltlikult öeldes valgete juustega suurkolhoosnik (et mitte öelda ekskommunist), esiotsas kaks disainitud identiteediga „musta kaabut“ – trumpiliku populismi eeskujulikd õpilased. Neid toetab kodanikuühendus SAPTK, kus paar kohalikku eesti meest on ennast nietzscheaaliku tahtega Ibeeria ristirüütleks disaininud. Identiteedid virdavad ja vulavad nii, et vähe pole! Noorteliikumist veavad USA-netikogukondadest innukalt õppivad punkarid, kellel vana nahktagi asemel on pintsak ja kukeharja asemel korralik soeng.
Tuleb rõhutada ka seda, et pungil on elujõulises ühiskonnas oma funktisoon. See peabki ärritama, pilku värskeks lööma, uinumist takistama.
Klanitud ja viisakas välisvorm võimaldab korrumpeerida palju tõhusamalt, sest väliselt on kõik korrektne ja sujuv. Praegu hakatakse unustama, miks liikumine Aitab Valelikust Poliitikast kunagi ellu kutsuti, kuidas Sirpi on juba korralikult räsitud ja suukorvistada püütud, kuidas täitevvõimu tegevuses juba oli ideoloogiline panetumine ja kuidas personalipoliitika juba põlistas teatud negatiivseid suundumusi. Seepärast ma ka tervitan virila näoga praegust koalitsiooni (kuigi minu isiklik valiku saanud erakond ei ületanud künnistki), sest see on praegustest kehvadest valikutest parim. Muidugi konservatiivusega pole EKRE-l suurt midagi pistmist. EKRE on kõrvakiil klanitud vormi taga toimuvale roiskumisele. EKRE toimib mõnes mõttes nõnda Pussy Riot Putiniga lähedalt kokku mängivas Vene õigeusu kirikus. 
Igati viks, viisakas ja poliitkorrektselt kombeline Reformierakond on hunt lambanahas. EKRE on aga pigem lammas hundinahas. Tekitab hirmsalt ärevust ja lärmi, aga tegelikult üsna kahjutu loom ning üheselt paremaid alternatiive meil selle valimistulemuse pealt võtta ka polnud. Ning öeldes, et EKRE on lammas hundinahas, kardan, et see kujund on palju tabavam kui mulle meeldiks.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:20 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


29. märts 2019Rail Balticu „maaletooja“ kõverpeeglis maailm 


Kuna alljärgneva teksti avaldamine on ajakirjanduses toppama jäänud, siis pistan selle autori loal siia.

Rail Balticu „maaletooja“ kõverpeeglis maailm


Endel Oja, majandusdoktor




Ainult nii saab kirjeldada emotsioone, lugenud Tartu Postimehes 23. märtsil ilmunud artiklit „Kristjan Kaunissaare: Rail Balticu rahastamine seisab tugeval vundamendil.“ Artikli autor, olles töötanud tänaseks juba mitu aastat Rail Balticu (RB) koordinaatorina Majandus - ja Kommunikatsiooniministeeriumis, peaks teadma kõiki selle projektiga seotud elementaarseid fakte. Kuna ta neist suurt osa, mis tekitavad põhjendatud kahtluse selle „projekti“ vajadusest Eestile, järjekindlalt eirab, siis siinkohal temale ja lugejatele asjakohane faktivärskendus.


Esiteks - siiamaani ei ole keegi ümber lükanud Eesti spetsialistide kollektiivi (P.Humal, K.Lambot, I.Paul, R.Vibo) poolt juba 2018.a. jaanuaris RB tasuvusanalüüsis leitud 4 miljardi euro suurust viga, mille tulemusena kogu RB projekt tegelikult ei vasta EL kaasrahastamise tingimustele. Enamgi veel - MKM ja Rail Baltic Estonia OÜ on järjekindlat eiranud kõiki ettepanekuid RB tasuvusanalüüsile sõltumatu auditi tellimiseks. Miks? Muide, Taani firma COWI analüüs näitas juba 2007.a., et RB sotsiaal-majanduslikult kõige elujõulisem variant ei ole mitte uue 1435 mm laiusega raudtee rajamine Muugalt Iklani ja edasi Riiga, vaid olemasoleva 1520 mm raudtee rekonstrueerimine trassil Tallinn-Tapa-Tartu-Valga -Riia kiirusele 160 km/t. EL andiski Eestile selle teemaga edasiminekuks 2007.a. 1 miljoni euro ja Eesti riik pani juurde sama summa. Mida selle raha eest telliti, on teadmata. 2008. aasta detsembris otsustas Euroopa Komisjon anda 9,3 miljonit EUR toetust Tartu-Valga piiriülese lõigu rekonstrueerimisele maksumusega 34,3 miljonit EUR. Sellest hoolimata toimetas „uue Rail Balticu“ lobigrupp omasoodu edasi ja 2010. aastal tellis seekord Läti Transpordiministeerium Briti uuringufirmalt AECOM töö, et otsustada, mitte kas, vaid juba kuhu oleks Balti riikides otstarbekas rajada uue, 1435 mm rööpmelaiusega otsetrass Muugalt Poola piirini. Tähelepanu: selle töö lähteülesandes olid Tartut läbiv trass ja olemasolev 1520 mm rööpmelaius välistatud, seega reaalsete alternatiivide võrdlemisest töö tellija loobus, teades suurepäraselt fakti, et samal aastal jõustunud EL määruses konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatava Euroopa raudteevõrgustiku kohta loeti Eestis vastavaks kaubaveo koridoriks Tallinn-Tartu-Valga lõik. 


Teiseks - K.Kaunissaare väidetes prevaleerivad seisukohad „ ...Euroopa Liidu prioriteet“, „...Euroopa raudteevõrgustiku arendamine“ jms. Sõnagi pole juttu sellest, millist lisaväärtust võiks Eestile tuua Baltimaade olemasoleva raudteesüsteemiga mitteühilduva RB raudteeniidi rajamine 2 miljardi euro eest paralleelselt juba olemasoleva raudteega (mis vajab olulisi investeeringuid), Via Baltika maanteega (mis vajab 4-realiseks ehitamist) ja mereteega. Tuletagem siinkohal meelde, et kui näiteks rekonstrueerida olemasolev 1520 mm Tallinn-Pärnu raudtee kiirusele 160 km/t, siis jõuaks reisija Tallinnast Pärnusse 20 minutit hiljem kui RB-ga. Kas see 20 minutit on ikka „Euroopa proriteet“, mille eest Eesti peaks välja käima miljard eurot oma maksumaksja raha?? Lisaks on tänaseks selgunud, et loodetud kaubavooge Arktika mereteelt Soome kaudu saabuma ei hakka, veoautode koormad RB-le ei koli ja Venemaalt Hiina kaupu RB-le samuti saabuma ei hakka. Keegi ei hakka ka sõitma 15 tunniga ja pileti maksumusega 150 eurot Berliini, nagu RB välja pakub. Milleks meile siis see raudtee? Ka Vabadussõda, kus Eesti kasutas edukalt soomusronge, on tehnoloogiline minevik.


Kolmandaks - K.Kaunissaare nagu unustaks ära, et kõik Eestis elluviidud suuremad ehitus-ja taristuprojektid on võrreldes prognoosituga oluliselt kallinenud. RB maksumuse prognoosides on toimunud alljärgnevad „arengud“: 2016.a. mai 3,68 miljardit eurot, 2016.a. oktoober 5,0 miljardit eurot, 2017.a. aprill 5,9 miljardit eurot. Eesti trassi maksumuse järjekordne prognoos tõusis 2018.a. oktoobris 1,3-lt miljardilt eurolt 1,6 miljardi euroni ehk 23%. Seejuures prognoositakse investeerimisprojekti maksumust, millel puudub ehitusprojekt, st. ükski ehitaja ei ole antud numbrite paikapidavust kinnitanud. Tõde kipub olema, et planeeritav ehitus osutub peale reaalsete hinnapakkumiste saamist oluliselt kallimaks. Kui palju? Järelemõtlemiseks: KUMU ehitusmaksumuseks planeeriti 33 miljonit eurot, tegelikuks maksumuseks kujunes 47 miljonit eurot, kallinemine 42%. ERM-i maksumuseks planeeriti 37,8 miljonit eurot, tegelikuks maksumuseks kujunes 63 miljonit eurot, kallinemine 67%, Reidi tee maksumuseks planeeriti 29 miljonit eurot, odavaim hinnapakkumine oli 40 miljonit eurot, kallinemine 38%. Eesti idasuuna kontrolljoone ehitamismaksumus peale reaalsete ehituspakkumiste saamist erines prognoositavast koguni 2,5 korda! Euroopa Kontrollikoda (tervitusi Juhan Partsile!) tõi ühes oma auditis välja, et kõigil 19 auditeeritud raudteelõigul täheldati projekti olulist kallinemist. Kas K.Kaunissaare koos RB „maaletoojetega“ tõesti arvab, et EL muudkui maksab kinni lõviosa RB jätkuvast kallinemisest, kui see suure tõenäosusega reaalsuseks osutub? Kõike seda ilmselt teades on RB „maaletoojad“ asunud rakendama strateegiat: „asume hoogsalt kulutama, et edaspidi oleks projekti peatamine keerulisem!“.


Neljandaks – Eesti riigi omaosaluse raha, mis eeltoodut arvestades on vähemalt 1 miljard eurot, tuleb laenata, mis negatiivse kõrvalmõjuna viib alla riigi edasise laenuvõime, pärssides seeläbi tõeliselt vajalike investeeringute tegemist. Sellise suurusjärguga omafinantseeringu eest saaks rekonstrueerida kõik Eesti raudteed kiirusele 160 km/tunnis, mis oleks nii kaupade kui elanike transportimiseks optimaalne ja hulk raha jääks veel ülegi. Samal ajal kiratsevad olemasolevad ühendusteed, mitte ainult raudteevõrk. Näiteks kruusateedele katete ehitamise mahud on 2017.a. 125 km ja 2018.a planeeritavalt 80 km, kusjuures kruusateid on Eestis 4876 km. Tallinn-Tartu maantee rekonstrueerimine 4-realiseks meenutab juba põlvkondadeülest epopöad. Teede Tehnokeskus AS andmetel oli riigiteede akumuleerunud remondivõlg 2018.a. ca. 840 miljonit eurot. Kahel viimasel EL finantseerimisperioodil on teehoiu investeeringuid (eriti põhiteedel) suures osas rahastatud EL vahenditest suurusjärgus ainult ca. 30 miljonit eurot aastas. Järgmisel finantsperioodil teede rahastamise võimalused EL toetusfondidest vähenevad oluliselt ja asemele tuleb leida uus rahastamismudel või rahastamisallikad.


Viiendaks - K.Kaunissaarel ei ole teadmata, et EL uuel eelarveperioodil väheneb EL toetusraha Eestile 40% , st. praeguse perioodi 4,5 miljardi euro asemel saame 2,7 miljardit eurot, kusjuures Eesti kavatseb ise EL eelarvesse maksta 1,25 miljardit eurot, seega “puhas” EL toetus on ainult 1,45 miljardit eurot. Ca. 85% RB ehitamise kuludest langeb just sellesse perioodi, mis tähendab, et Eestil kuluks RB-le selle “maaletoojate” juhtimisel üle poole kogu järgneval eelarveperioodil EL-st saadavast rahastusest. Arvamus, nagu saaks Eesti RB tarvis EL abi väljastpoolt seda summat, on tagasihoidlikult öeldes ebakompetentne. Kokkuvõttes – läbinisti väär on K.Kaunissaare kõiki tema etteasteid läbiv kinnitus, nagu poleks Rail Balticu tõttu ka teised vajalikud projektid tegemata jäänud. Vt.https://meieeesti.postimees.ee/6471395/priit-humal-rail-balticut-ei-anta-meile-kingituseks. 
Täna ei ole veel hilja tagasi pöörduda mõistliku RB lahenduse juurde ilma, et Eestile sellest EL-i ja naabritega probleeme tekiks.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:57 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
26. märts 2019Matside mäss 


Ilmus ERRis 26.03.2019


Matside mäss


Mihkel Kunnus




On olemas nähtus, mis nii või teisiti mängib nüüdse Euroopa ühiskondlikus elus tähtsaimat osa. See on matside tulek sotsiaalsele võimutäiusele. Kuivõrd matsid kui sellised ei pea juhtima ega saagi juhtida omaenese eksistentsi ja veel vähem valitseda ühiskonda, tähendab see, et Euroopa elab praegu läbi kõige sügavamat kriisi, mis võib tabada rahvaid, riike ja kultuure. Niisuguseid kriis on ajaloos esinenud rohkem kui kord. Selle füsiognoomia ja tagajärjed on tuntud. Samuti on teada selle nimi. Seda nimetatakse matside mässuks.


Sellise lõiguga algab hispaania filosoofi José Ortega y Gasseti 1930. aastal kirjutatud teos „Masside mäss“. Asendasin lihtsalt ajakohastamise huvides massid matsidega. Aga see pole pelgalt sõnamäng - Eesti praeguse poliitika üks keskseid probleeme on just nimelt probleemid matslusega.




Matslik käitumine poliitkultuuris
See, et EKRE tulek poliitareeni suurmängijate hulka on normaliseerinud matsliku käitumise poliitkultuuris, on minu jaoks päevselge. Ja ma ei ole selle arvamusega üksi. See kurb tõsiasi ei vaja mingit paljastamist. Närivaks küsimuseks jääb aga see, kas EKRE suudab poliitmaastikule tuua ka matslikkuse positiivsed aspektid. Esmapilgul tundub, et lootust on vähe (Rail Balticu küsimus võib saada siin määravaks).


Küllap selleks, et rääkida matslikkuse positiivsetest aspektidest, tuleks esmalt meelde tuletada, et see sõna pole alati olnud ühemõtteliselt negatiivse alatooniga. Kuidas muidu saanuks see olla populaarne nimigi? Positiivne mõõde on ehk kõige paremini säilinud tuntud laulusõnades: „Mats alati on tubli mees, /ei kedagi ta pelga,/ ei kummarda ta saksa ees,/ ei tõmba küüru selga“. Siin tähendab see siis eneseväärikust. See kujund elab ja kõnetab.


Näiteks algab üks vägagi teemakohane kolumn nõnda: „Kas Eesti poliitikul oleks üldse julgust selg sirgu ajada ja Brüsseli bürokraatidele mingis küsimuses, mis Eesti huvidega ei ühti, lakooniliselt teatada, et meil on lihtsalt nõnda kombeks ja teisiti ei saa? Või tõmmataks selg sellises hüpoteetilises olukorras lihtsalt küüru, arutleb Mihkel Mutt.“ (PM 8. XI 2017)


Eesti ja Euroopa vahekord on meie identiteedis üks võtmemõõtmeid, selles pole kahtlust. Gustav Suitsu üleskutse saada eurooplaseks ja jääda eestlaseks tuikab siinse süvahoovustes tänini, erimeelsused on eelkõige euroopluse ja eestluse vahekorras ja laadis.




Mats ja Tammsaare
Matsi kujundit kasutas selle mõõtme kaardistamiseks kodanik Anton Hansen oma avalikus kirjas kirjanik A. H. Tammsaarele, tähendab iseendale.
„Sina [s.t A. H. Tammsaare – M.K.] tahaksid nähtavasti oma vargamäelasi üldinimlikkuseni upitada mitte sellega, et otsid neis euroopalikku, vaid et laskud nende niinimetatud voorustesse ja pahedesse sinnamaale, kus kaob Vargamäe ja ka Euroopa ja algab lihtsalt inimene, homo sapiens. Selleks oled Sa nähtavasti kandvaks ideekski valinud võitluse loodusega, võitluse, mis ei piirdu inimesega, vaid millest võtab osa kogu elav organism. Vististi pole ka see juhuslikult sündinud, et võitlust loodusega peab Sul talupoeg. See oleneb Sinu arusaamisest eurooplusest. Sina arvad nähtavasti, et Euroopa, eurooplane, eurooplus pole koguni mitte mõni inglise plaaster, mille võib kleepida haigele kohale. Tema pole ka veevärk, mille võib saada inglise raha ja oskusega. Ta pole ka euroopalik koolide korraldus, mida arvatakse võivat muutumatult tarvitusele võtta, nii et tõstame jütsid keset Euroopat ja eurooplust. Ta pole ka näovärv, mille tõttu meie daamid üleöö näivad lendavat üle piiri läände. Eurooplus pole ka see, kui mõni meie minister ihub hammast metsade peale, sest Euroopas olla metsad juba hävitatud. Vähe leidub neid, kes taipavad või kel huvigi taipamiseks, et eurooplust ei saavutata üldse mitte Euroopale järele ahvimisega, vaid sellega, et õpime niisama intensiivselt mõtlema, tundma ja töötama, nagu seda on teinud eurooplane. Ei ole tulu Euroopa eeskujust kunstis ja kirjanduseski, kui me seal ei omanda eurooplase intensiivsust, tõsidust ja sügavust. Sügav ja intensiivne saab aga olla mitte võõrsilt laenatud asjus ja aineis, vaid selles, mis meil kõige põlisemat.
/.../
Muidu on tooni andev nõndanimetatud vurle, see matsi otsekohene vastand. Mats on traditsiooniline, püsiv, visa, alahoidev. Mis tal on, sellest peab ta kinni, sest selle on ta omandanud mitte uisapäisa, vaid tasa ja targu, oma loomu ja tarvete kohaselt. Tema armastab isegi seda, mille käes ta kannatab ja millega peab verist võitlust. Euroopas on kõige matsilisem rahvas inglased. Tema püsivus ja alalhoidlus on otse imetlusväärne. Seega on arusaadav tema valdav mõju maailmas. Vurle ei ripu kõige hingega millegi küljes ja tema tunneb vaevalt võitlust elu ja surma peale. Parem paneb ta hõlmad vöö vahele ja läheb Brasiiliasse või Austraaliasse. Vurle seab end iga tuule järele, puhugu ta idast või läänest. Üleöö saab temast venelane, sakslane või inglane. Aga seda ainult keele, riiete, mööbli või näovõõba poolest. Oma sisemises olemuses pole ta ei see, teine ega kolmas, sest tema on ainult vurle – loomutuse ja vormituse kehand.


Sellelt seisukohalt vaadeldes meie kunsti ja kirjandust saab ilmsiks: meil on pahatihti tooniandjaks vurle (psühholoogiliselt muidugi). Vähesed tunnevad huvi intensiivsuse ja süvenemise vastu, aga igale uuele moele või lipukirjale joostakse järele kinnisilmi ja ummisjalu. Ning seda kõike euroopluse tähe all. Nagu tähendaks euroopastumine vurlestumist.“ (KT kd 17, lk 277-279)


Siin tuleb tähele panna seda, et kuigi tsitaat algab päris pingestatud ja tõrjuva kirjeldusega sellest, mis eurooplus ei ole, siis Tammsaare on selgelt euroopluse poolt. Positiivne eurooplusest tähendab talle tunde- ja mõtteintensiivsust, mis on ühendatud enesele truuks jäämisega. Kui ta ütleb, et inglased on „kõike matsilisem rahvas“, siis on see üheselt tunnustav ja see on tunnustus nende vankumatule enesetruudusele. Ei ole vaja matkida Euroopa sõgedaid moetrende ja nende vigu (nagu näiteks metsade hävitamine).


EKRE puhul – eelkõige juhtkonna tasandil – teebki mulle muret see, et seal näib olevat esindatud ainult negatiivne osa matslusest, aga positiivset aja nagu noaotsaga taga. Olgu kohe ka öeldud, et püüd ahvida katoliiklikku Poolat või sootuks teise ajalooga Ungarit pole parem, kui püüd ahvida Suur-Britanniat või Rootsit (Hitleri imetlemine ja neonatslus on aga kadakasaksluse konkurentsitult kõige debiilsem vorm).


Kui jääda Tammsaare kujunditele truuks, siis võib kõrvalepõikena öelda, et EKRE on jõudnud „Pearu tegemisega“ nii kaugele, et Andreski on hakanud valskusega õigust nõutama ning see on päris hirmus langus. EKRE oma valskuse ja propagandametooditega on korrumpeerinud avalikku diskursust sellega, et on kiskunud nii-öelda valge meedia enda juurde alla. Nõnda, et saab kohati juba põhjendatult rääkida selle kallutatusest.






Vurlelikkuse positiivsus
Ma ei olnud kuigivõrd traumeeritud, kui sai teatavaks, et koalitsiooni hakkavad sepistama Keskerakond, EKRE ja Isamaa, ja seda seepärast, et nihe sellest masendusest, mille tekitas kujutlus Keskerakonna ja Reformierakonna koalitsioonist, polnud märkimisväärne. Reformierakonna puhul, eriti Taavi Rõivase ja Kaja Kallase aegse puhul, on selgelt tooni andnud vurle, tähendab globalistlik koogutamine ja linlik mõttelaad (olgu öeldud, et tüübilt matse leidub kõigis erakondades, näiteks Jürgen Ligi ja Andrei Hvostov on mu arust üsna matslikud tüübid ja võimalik, et just selle pärast nad üksteist eriti ei talu).


Veel tuleb rõhutada, et ka vurlelikkusel on oma positiivne mõõde. See on teatud paindlikkus, etiketitundlikkus, viisakus, tolerantsus ja avatus. Sellesse koonduvad näiteks ka erinevad tudengivoorused. Just tudeng on see, kes peabki olema avatud kõigile uuele, kellel ei ole ega saagi olla pikka kiindumust kodupaika, sest pikalt pole ta veel maailmas olnudki, saati teadlikult. Lisaks õhutab paardumisiga rännuinstinkti (see inbriidingut vältiv mehhanism on paljudel liikidel) jne.


Oleks päris hirmus, kui tudengid poleks tolerantsed, poleks avatud meelega ja ei nuusiks saba liputava elevusega kõiki teisi tõuge ja krantse. Samal ajal ei saa sellest tudengitolerantsusest teha riiklikku poliitikat, eriti veel meiesugune väikeriik, mis on de facto ühe pisikese rahvakillu reservaat Ida ja Lääne piiril. McDonaldsi-sallivus kõlbab ainult linnadesse, aga riik peab olema ka maa, eriti Eesti riik.


Kui ülikoolid võivad paljudes allharudes olla kõigi ülikoolid, siis liikumise Kõigi Eesti tegelastelt tahaks küll küsida, et kellele ja mis õigusega te mu esivanemate maad laiali jagate. Ülikoolikampus ja kodumaa on erinevad asjad. Kui kodu poleks eksklusiivne kontseptsioon, ei saaks kellelegi külla minna, eks.


Eriti teravaks muutub see seoses nende kõigi teiste liikidega peale inimese (soovitan tungivalt lugeda Karula Vana esseed „Karudele õigus“) ning vägagi tõenäolise ökoloogilise kollapsi valguses (ja sama tungivalt Kaido Kama artiklit „Pärimuskultuur kuiellujäämisõpetus“).




Rail Baltic kui indikaator
Rail Baltic on mitmel tasandil indikaatoriks. Praegu planeeritaval kujul saab Rail Balticu heaks kiita ainult vurlelik mentaliteet, pinnaline õlakehitus ja ükskõiksus, mis peab Eesti maad Tallinna ja Euroopa vahelise sõidu akna taguseks taustavaateks.


Eesti maa on neile põhimõtteliselt see, mis paistab aknast, kui rong Tallinnast Riiga kihutab. Kui räägitakse nagu muuseas, et Eesti on vaja Euroopaga ühendada, aga mõeldakse selle all seda, et Tallinnast peaks võimalikult väikse häiritusega poolmüütilisse Päris-Euroopasse jõudma, nõnda et see neetud rabaväli, mis õnnetuseks Tallinna ja Päris-Euroopa vahele juhtunud, liialt kaua akna taga ei välguks. Nagu Põlva ja Põltsamaa polekski Euroopa. Ja kui ongi, siis mingi puhtkartograafilise atavismina.


See, millise tuima ja kurdi järjekindlusega üritatakse Rail Balticu projekti kohalikele pärismaalastele söödavaks „kommunikeerida“, toob meelde ilukirjandusliku Eurokuratooriumi, mille projektid muu hulgas „püüdsid ette näha võimalikke riikidevahelisi pingeid, ühe või teise rahvuse kadumisega seotud valulike protsesside minimeerimist ja muud taolist“ (Mihkel Mutt „Eesti ümberlõikaja“).


Muide, Rail Balticu tõttu võib tulla järgmine Mahtra sõda. Sest nagu algupärane johtus sellest, et matsid olid õppinud lugema ja said ise järele kontrollida, mida tsaari uued seadused tegelikult ütlesid, ning nägid, et kohalikud mõisahärrad omavolitsevad, siis on nüüdki juhtunud, et mõned kohalikud matsid (nagu näiteks Humala Priit ja Lamboti Karli) on lugema õppinud ja kontrollivad Brüsseli tsaari ukaasid oma silmaga üle ja näevad, et kohalikud saksad ajavad taas pärismaalastele puru silma.


Eelkirjeldatud protsessi on väljast poolt väga hästi ja konkreetsete arvandmetega kirjeldanud inimgeograaf, Tartu ülikooli Pärnu kolledži direktor Garri Raagmaa artiklis „Ääremaa maksab eliidile kätte“ (LOE!) . Üldistatumalt on sellest omakorda rääkinud ka Hardo Pajula prantsuse geograaf ja sotsioloog Christophe Guilluy raamatu „Prantsusmaa perifeeria“ toel artiklis „Euroopa sügis“.


Prantsusmaa on praegu eriti aktuaalne näide, sest kollavestide mässud käivad seal ikka veel, ka praegu, nende ridade kirjutamise ajal (st 24.06.2019), ning ei näita vaibumise märke. „Globaliseerumisest võidavad rikka maa rikkad ja vaese maa vaesed,“ resümeeris Pajula Heckscher-Ohlini mudeli toel ühes avalikus loengus. Meie vaestele tähendab see „võit“ võimalust minna Soome parema palga peale. Sellest võidavad Soome rikkad, Soome tööandjad.





Koju tahaks!
„Ääremaal ei ole hoolimata aastaid leierdatud juttudest tööjõupuudusest piisavalt tasuvaid töökohti. Kanditi töötab 10–25 protsenti inimestest välismaal. Samas on neil pendeldamisest kõrini. Koju tahaks! Vildakas aktsiisipoliitika on Lõuna-Eestis sulgenud kohalikke poode. Joomine pigem kasvanud. Piinlik on Lätis käia! Riiki on üha vähem: haldusreform viis otsustamise kaugemale, maavalitsused kaotati, suleti koole ja päästekomandosid.


Kalasilmsed ametnikud annavad mõista, et parem, kui ääremaal elaks loomad: lendoravaid, kurgi ja konni on ju vaja Euroopale näidata. Loodus tungibki peale: riigi hundid on talumeeste lammaste ja koerte kõri kallal, riigi põdrad-hirved närivad ära kuuse-männinoorendikud ja RMK nõuab selle eest veel jahimeestelt trahvi. Vägev! Kas ääremaa inimese tulevik ongi oma rahanatuke Tallinna kinnisvarahaidele viia?“ kirjutab Raagmaa õigusega.


Jah, selles ongi see konks. Koju tahaks! Kapitalil pole kodumaad, aga kodul on. Matsluse tuumaks on paigatruudus, põhimõtteline teisaldamatus, inimolemise taimne aspekt. „E-Eesti“ on kui õel pilge, sest see „e“ ei täheda siin muud, kui järjekordset lahtihaakimist maast ja paigast. Seepärast on ka ilmekas, et keskkonnakriis jõuab vurlelikku teadvusesse selle paigatu aspekti kaudu – süsihappegaasi kontsentratsiooni kaudu, mitte elupaikade kadumise või lagaraiete näol.


Et kodumaa ja koht on tähtis ja hingele lähedal, seda näitab ainuüksi Valdur Mikita teoste populaarsus, sest Mikita on paigatruuduse laulik par excellence, positiivse matsluse koondkuju. 


Ometi ei korrumpeeri EKRE-t niivõrd vurlelikkus – see kergemeelsus, juuretus, amorfsus ja vormitus –, vaid hoopis üks kohutav võltsvorm – kadaklus. Ja, rõhutan, seda jällegi eelkõige juhtkonna tasandil.


See on tahtmine olla pigem mõisnik või senjöör, mitte peremees oma kodus. Kui konkreetsemaks minna, siis võiks käesolevat sõnavõttu ajendanud mure väljendada õige kokkuvõtlikku kujundiga: EKRE pole aus matsipartei ja seda eelkõige seetõttu, et seal, kus neil peaks olema alati naeratav ja heatahtlik Valdur Mikita, on neil alati hukkamõistev ja morn Varro Vooglaid. Välgi metsade asemel on Vatikan ja kääksuva laudaukse asemel kirikukatoliiklik seksuaalneuroos.


Oswald Spengler ütleks selle kohta pseudomorfoos. Ja see on traagiline nähtus. Katoliiklane, eriti fundamentalistlik katoliiklane, ei saagi tunda end Vargamäel õdusalt ja see teeb kurjaks. Maarahva põhjendatud rahulolematust on aga lihtne kanaliseerida ja nii võibki rahvajuhi rolli sattuda täiesti vale inimene, selline, kes peab peeglisse vaadates oma kõrkuse kuma pühapaisteks.


Näiteks, kas pole hämmastav, millise iseenesestmõistetavusega kärgib Varro Vooglaid peapiiskopi kui poisikesega ja tema kriteeriumitele mittevastamise eest saab Vooglaiult mööda püha kuppu Rooma paavstki. Ja näol on tal ikka sama grimass, mis mõisahärral, kes näeb sõnnikusi jalajälgi oma häärberi paraadtrepil. Nii mastaapse kõrkuse (superbia) loodimiseks on tõesti teoloogilised atribuudid kohaseimad.


Ja mis importkommetega vehib Markus Järvi? Objektiivi uudis- ja arvamustoimetaja Facebooki nimi on praegu Martin Wolfgang Vaher, enne oli see pikalt Martin von Vaher. Viimane on eriti ilmekas. SAPTK-i poisid on pesueht kadakad. See on matsluse pseudomorfoos, võltspõlisus, tahe kaaperdada endale võõras traditsioon. Põrumine on see kristlasenagi, igas supiköögis on mõõtmatult rohkem Jeesuse kohalolu, kui neis hoolikalt klanitud pintsakutes ja mantlites ning roosikrantsidega palve-etendustes Vabadusristi ees.


Muide, kui need SAPTKi väärikusenarrid peaksid kellelegi taas duellikutse esitama, siis soovitan relvadeks sõnnikupomme – esteetiline ülitundlikkus on nende Achilleuse kand ja hästi käinud põlluramm mõjub kadakasakslasele nagu küüslauk vampiirile.


Ettepanekuid?
EKRE juhtfiguuridel soovitaksin tungivalt leida eneses üles matslikkuse positiivsed tahud. Meie poliitmaastikul vohavat vurlelikkust oleks väga vaja tasakaalustada konstruktiivse matslikkusega. Lugege Mikitat ja Tammsaaret!


Praegu ja peagi valitsuses olijatele tahaks aga meelde tuletada, et selles radikaliseerumist ja terrorismi käsitlevas bukletis, mis äsja omavalitsustele saadeti, on viimane aste enne seda, kui asjad ohtlikult kurjaks lähevad, pettumine vägivallatu võitluse võimalustes. Selleks, et seda ei juhtuks, peab olema võimalik vägivallatult võidelda. See tähendab sõnadega, argumenteeritult, ratsionaalselt (Rail Balticu küsimuses on valitsus väga halvasti käitunud). Mõistliku arutelu ruum peab säilima, õigusriigist tuleb kümne küünega kinni hoida. Tammsaare on öelnud, et kui ei aita sõnad, siis aitab muusika või rusikas. Matsid, kinnitan, ei ole teps musikaalsed.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:51 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
9. märts 2019"Tõde ja õigus", film 


Ilmus ajalehes „Müürileht“, märts, 2019..





„Inimene peab sind huvitama, et režissöör ollai“


Tõde ja õigus 2019. režissöör ja stsenarist Tanel Toom


Tanel Toomi suurim õnnestumine on see, et ta ei moraliseeri, vaid teeb meile kõrgemal tasemel seda, mida tegi Taani prints Hamlet, kui palkas näitlejad oma onu meelt lahutma. 


Mihkel Kunnus


Käesolevate ridade kirjutamise ajaks on Tanel Toomi „Tõde ja õigus“ vaevalt pool nädalat kinolevis olnud, aga juba on ajalehed arvustusi ja muljeid täis kirjutatud, sotsiaalmeediast rääkimata. Hinnangud kõiguvad õlale patsutavate kiidusõnade ja ülistuste vahepeal. Üldpilt on nii üheselt positiivne, et see teeb isegi Valdur Mikita kunagisele populaarsuskiirendusele ära. Siis leidus ikka mõni üksik surmtõsimeelne ajaloolane, kes nina krimpsu tõmbas, aga praegu on väike (ja õigustatud) närimine mõne tehnilise detaili juures tulnud oma ala suurelt asjatundjalt Tiina Lokiltii, kuid ka tema hinnang on tervikuna selgelt tunnustav. Ja las nii ollagi. Ühinen iseäratsemata kiidukooriga. Ei pea igalt poolt ja nui neljaks mingeid puudusi otsima, truism, et täius on ajalikus maailmas saavutamatu, pole kuigi konstruktiivne kriitika. Eriti, kui arvestada seda, kui raske ülesanne on siin võetud – teha populaarne film rohkem kui viiesajaleheküljelisest filosoofilisest romaanist. Ning taga hullemaks! Romaanist, mille ees seisab veel hiiglaslik vall kultuuriklišeesid ja samaväärne hulk vimma oma kunagise kirjandusõpetaja vastu. Kui ei saa mässata kolmekümneaastase pangalaenu vastu, siis vähemasti va tüviteksti vastu saab ja vat, ei loe, vat, ei meeldi!
Üks suuremaid teeneid on ainuüksi moodsast tehnoloogiast tulenev. Kardan, et omajagu sellest stereotüübist, et siis oli siinne elu toonidelt selline nagu Sarneti „Novembris“, tuleb sellest, et meie kirjandusklassika mõjukamad eksraniseeringud on mustvalged ja-või halva valgustusega liikuvad varjupildid. Ning siis muidugi need rusuvad Herald Eelma illustratsioonid tuntuimatel „Tõe ja õiguse“ trükkidel. Tanel Toomi „Tõde ja õigus“ andis Vargamäele (ja minevikule) värvid tagasi! Jah, ka siis oli muru ikka roheline, päike kollane ja inimestel suvepalavuses põsed punased (ja muidugi võrratu näitlejavalik ja -töö! Võrratu grimm!).


Teadupärast on „Tõde ja õigus“ tervikuna üsnagi autobiograafiline, aga film on tehtud esimest osast ja eelkõige Andres Paasi lugu. Paralleele tänapäevaga on väga mitmel tasandil, mõni juhtumisi õige argisel tasandil. Näiteks seda õrna naeratust, mis ilmub Andrese suule pärast viimase „eluasemelaenu“ osa maksmist, raamib juba hallisegune habe. See on miski, mis on taas aktuaalne. Taas, sest nõukogude ajal seda polnud. Keda huvitab faktuaalne alus, siis sellele võib soovitada Karl Mihkla raamatut „A.H. Tammsaare elutee ja looming“ (Tartu, 1936), see on Anton Hanseni poolt ka üle vaadatud. Kirjaniku isa „Peeter Hansen maksis Tammsaare-Põhja talukoha eest, mis anti jüripäeval 1872.a. tema valdusse ja kasutusse, ostu-müügilepingu järgi 2325 hõberubla. Lepingu sõlmimisel tasus ta 250 rubla, mille ta Vastsemõisa mõisas ja kodutalus oli kogunud. A. 1874 maksis Hansen ära 250 rbl. ja 1876. a. – 300 rbl. Ülejäänud 1475 rbl. tasumine ühes 5% lisamaksuga toimus hoolimata summa suurusest lepingus ettenähtud korras 1881. a.” (lk 21) Laenu aitas tasuda see, et vahepeal suri kirjaniku onu ja pärandas 500 rubla. Kirjaniku vanaisa “talu orjuse- ja maksukoormatis mõisale määratu suur. Kirjaniku vanaisa talu, mil oli maid 17 taalrit ja 11 rootsi tengat, pidi aastas tegema maksu- ja abiorjust 181 päeva hobusega ja 146,5 päeva jalgsi ning maksma kümnist: 1,75 vakka rukkeid, 1,5 vakka otri ja kaeru, 10 naela ropsitud linu, 2 naela linast lõnga, humalaid ja võid, 0,5 lammast, 1 koti, 2 noort kana, 1 veiselõa ja 12 muna”(lk 10). Kirjaniku ema Ann läks mehele teadmisega, et Peeter Hansen (on mees, kes oma kätetööga võib naist igal pool toita“ (lk 13). Seda on hea meeles hoida, kui püütakse igasuguste moekate postkolonialismiteooriatega mängida ning loodida valge mehe süüd ka toonierinevustega kaukasoidsuse sees, ent ka meeldetuletuseks, et kuigi Tammsaare ei heroiseerinud ja põlistanud protestantlikku tööeetikat, vaid polemiseeris sellega, toimus see madin tema noorusajal märksa madalamatel Maslow püramiidi astmetel.
Ajatumad paralleelid puudutavad aga inimushteid ning inimsuhete kujutamine kogu nende keerukuses on filmis ikka üle keskmise hästi välja tulnud ning küllap seda just seetõttu, et Tanel Toom ei moraliseeri. Nii nagu romaanis, on ka filmis tegelased elavad inimesed, mitte statistid mingis idealistlikus skeemis. Moralistlikud kunstiteosed aeguvad ruttu, aga need, mis suudavad inimolemusest destilleerida välja mõne olulise essentsi, saavad klassikaks. „Plektrummis“ väljendab Toom üsnagi otsesõnaliselt sama suhtumist kui Tammsaare, kui viimane ütleb, et „kirjanik peab oma kujusid kõiki ühesuguselt armastama. Hamlet või Lear pole kirjaniku südamele lähedasemad kui Falstaff või Jago, Ophelia või Desdemona armsamad kui leedi Macbeth“iii. 
Tanel Toomi suurim õnnestumine ongi see, et ta ei moraliseeri, vaid teeb meile kõrgemal tasemel seda, mida tegi Taani prints Hamlet, kui palkas näitlejad oma onu meelt lahutma. Suur kunstnik abstraheerib inimloomuse arhetüübid ja see, kes paistab rohkem hea või kurjana – näiteks kas Mäe Andres või Oru Pearu – iseloomustab rohkem juba loomingut tarbiva ajastu mentaliteeti kui neid karaktereid endidiv. Näiteks kui „Postimehe“ kultuuritoimetaja kirjutab: „Jõhker perevägivald oli raamatus elunorm. Toom ei hakka seda fetišeerima, kuid teemast ta mööda ei vaata, Andrese ja Mari vahel toimuv on üks filmi võtmestseene,“v siis kõneleb see palju rohkem meie praegusest ajastust kui Tammsaare teosest või isegi viidatavast stseenist filmis. Stseen on aga tabanud Tammsaare osutust hästi, sest see on üks võtmestseene ka raamatus (kus, muide, jõhker perevägivald ei ole elunorm), mistõttu oma kuulsas avalikus kirjas kirjanik A. H. Tammsaarele ütleb Anton Hansen muu hulgas: „Sa lased inimesi kurjasti tarvitada niihästi piiritust kui piiblit ja kepi asemele paned enamasti mõne peenema riistapuu. On see kõlbluse süvendamine? Pealegi kannatavad Sul peksjad mõnikord rohkem kui peksetavad.“vi Ja see on stseen, kus peksev Andres kannatab rohkem kui pekstav Mari (vt Tõde ja õigus I, ptk XXX), aga küllap isegi osutus võimalikkusele, et Andres nõnda Jussi surma pärast süümepiinades hulluvat Marit kuidagi lunastab, käib praegusel ajastul üle lubatava kujutlusvõime määra ning selline psühholoogiline realism peab poliitkorrektsuse eest kunsti sisse varjuma ning sõnatu film on siis turvalisemgi kui kirjasõnavii.
„Müürilehe“ progressiivne lugeja võiks tähelepanu pöörata ka sellele, kui elutruult on nii Tammsaare kui Toom edasi andnud seksuaalsesse konkuretntsi puutuvat, (seda enam, et moekas feministlik diskursus on selle teguri suhtes kanapime, kuna nõutab kõikjal tuimast inertsist rindejoont sugupoolte vahele, mitte aga sugupoolte sisse). Näiteks kuidas tunneb end Juss tajudes oma alguses oma alaväärtuslikkust mehena (sest Mari ei tunnusta teda kui meest) ja seejärel allajäämist „vägevamale isasele“, ja kuidas vormuvad seal juures Mari valikud ning kuidas nii Mari kui Andres püüavad hakkama saada süüga, mis tuleneb teiste, sotsiaalsete instinktide vastu patustamisest. Filmi on küllalt raamatutruult suudetud üle kanda nende evolutsioonilise süvamehhanismide psühholoogilised peegeldused karakterite motivatsioonidünaamikas. 
Olgu Mari või Andres, nende hinge säsi on tunnetes ja lootuses, tajutud süüs ja igatuses, mitte aga halastamatus tões ja ranges õiguses, mis ainult kurjaks ja kalgiks teeb. Käesoleva aasta esimese kahe kuu sees on juba kaks korda inimvood Tallinna tänavail õiguse kurjusest üleskihutatuina liikunud. „Tõde ja õigus“ on igati aktuaalne küll. Ikka ja alati.






iTanel Toom saates „Plekktrumm“ 18. II 2019 ETV2
iihttps://kultuur.err.ee/912692/tiina-lokk-toes-ja-oiguses-jaab-puudu-professionaalsetest-teadmistest
iii„Kirjanikud ja intelligentsed naised“, Kogutud teosed nr 17, Tallinn, 1990, lk 412
ivMihkel Mutt on võrrelnud „Pearu-inimeste“ ja „Andrese-inimeste“ hulkade vahekorra muutust ajas vt Meedia mu meedia Tallinn 1996 lk 163-167
vHendrik Alla „Kas me SEDA filmi tahtsimegi?“ Postimees 20.II. 2019
viKogutud teosed nr 17, lk 280
viiKui valuliselt suhtus Tammsaare füüsilisse vägivalda tuleb hästi välja näiteks artiklis „Ajad ja olud“ (KT nr 16, lk 404-411), kus ta analüüsib pikalt „vabastusdokumenti“ „Eestima Tallorahva Seädmissed“.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:17 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
25. veebruar 2019Juhani Salokannel. Noore Eesti südametunnistus 


Ilmus umbes kolme neljandiku ulatuses ajalehes „Sirp“ 22.02.2019


Sõbralik tähelepanu Soome lahe põhjakaldalt





Juhani Salokannel Noore Eesti südametunnistus. Soome keelsest tõlkinud Piret Saluri. EKSA 2019, 288 lk 


Salokandle monograafia A.H. Tammsaarest on referatiivne ja eklektiline ülevaade autori eluloost ja loomingust. See annab hea ülevaade toonastest ühiskondlikest oludest, intelligentsed ümberjutustused Tammsaare teostest, aga katsed Tammsaare loomingut sügavamalt analüüsida muutuvad kiirelt ebaveenvaks. Kõige huvitavamad ja väärtuslikumad võiks meie lugejale olla erinevad võrdlused Eesiti ja Soome ajaloo ja kirjanduse vahel.

Mihkel Kunnus


Sellise raamatu ilmumine oli nii liigutav sündmus, et oleks tahtnud ilma lugemataga lihtsalt hüüda, et antagu talle medal ja jääda siis kohtlase naeratusega meelisklema. Kuidagi tänamatu tundub manada ette asjalik nägu ja hakata vigu otsima ja parandusettepanekuid tegema. Ja samuti tahaks kogu hingest vältida mis tahes seda tüüpi väiklust, mis näiteks Sofi Oksaneni raamatute ümber toimuvas poleemikas liigagi sageli kohal oli, tähendab, veendumust, et mis puudutab Eesti ajalugu, siis ka harimatuim eestlane on ainuüksi oma sünnipära tõttu pädevam kui kuitahes haritud võõramaalane, et vanaisa sõjamälestused ja vanaema tagalapajatused kaaluvad üles välisprofessorite arhiivijäreldused jne.
Pealegi raamat on kirjutatud Soome lugejale ja eeldusega, „et teosed ja nende tegelased on lugejale üsna tundmatud“ (lk 7). Ses mõttes pole ma kohe kuidagi mudellugeja ning mul on raske ette kujutada, mis tunne oleks seda raamatut lugeda siis, kui pilk on eelduspärase süütusega. Näiteks paljud Tammsaare teosed on täis üllatuslikke pöördeid ja juhtumisi ning teatud põnevusele ja ootamatustele toetuva lugemismõnu võib Salokandle ülevaade ära rikkuda küll. Seda ei saa kuidagi autorile ette heita, sest „[s]uuremat osa Tammsaare teostest ei ole kunagi soome keelde tõlgitud, vähesed varem avaldatud tõlked on vananenud, peateose üsna uus täielik tõlge soome keelde on läbi müüdud. Ei ole näha, et kõike seda võiks varsti soome keeles lugeda.“(lk 7)
Eks kriitikatõrget tekitab ka see, et me ise pole kirjutanud hästitõlgitavat ja sissejuhatavat ülevaateteost „A.H. Tammsaarest neile, kes teda veel lugenudki pole“. Püüan siiski.




Harjutuseks alustan tühiseimast. Trükivigu on veidi paljuvõitu, „Tõe ja õiguse“ osade soomekeelsetel pealkirjadel on ainult osadel tõlked ja isikunimede register on puudustega. Kui esimesed vead on eelkõige vead etiketi vastu, siis viimane on juba häirivam. Näiteks oma lugemismärkmetes on mu lk 60 juures märkus, et Salokannel ei maini Spenglerit, kui osutab Tammsaare enese selgitusele „Tõe ja õiguse“ maailmapildi kohta, kus oli ettekujutus „inimelu igavesest ringkäigust kui tõusu, õitsengu ja kokkuvarisemise ahelast“. Sel kohal ma vaatasin ka registrisse ja nägin, et seal Spengleri nimi puudub sootuks ning vangutasin pead, sest Spengleril on tähtis roll Tammsaare maailmapildis. Sadakond lehekülge hiljem pidin arusaama revideerima: „Tammsaarel oli eriline oskus muuta aadete abstraktsed mõttekonstruktsioonid oma kunstis elavaks. Suure romaanisarja spenglerlik struktuuripõhimõte tõusu ja huku vaheldumisest ei ole ainus viide sellele.“ (lk 162) ja veel paarkümmend lehekülge edasi tsiteerib Salokannel pikalt Tammsaare artiklit, kus viimane toob Einsteini ja Spenglerit esile kui kaht olulisimat mõtlejat viimasel ajal ning keskendub seejärel mõistagi Spengleri käsitlemisele. 


See pole siiski väga suur puudus. See võib isegi olla, ütleme, kasulik puudus, sest Spenglerit tuntakse tänapäeval vähe, mistõttu on ta kultuuriteadvuses taandunud eksitavaks skemaatiliseks lihtsustuseks, millega liigne seostamine teeb kasu asemel pigem kahju. Ometi on Spengleril Tammsaarele väga sarnane mõju nagu Thomas Mannile või Robert Musilile (sellele viitab Salokannel kaudselt läbi Prantsuse professori Philippe Chardini, lk 268) ning sellest mõjukeskmest on suurepärane sissejuhatus juhtumisi olemas ning just samast kohast, kust Salokannelgi, tähendab, Soomest. Pean silmas Soome filosoofi Georg Henrik von Wrighti esseesid Dostojevskist ja Spenglerist (e.k. raamatus „Minerva öökull“, Vagabund 1996). Ja sel mõjul pole midagi pistmist intertekstuaalsusega, ammugi nii mõne lihtsa motiivilaenamisega (nagu näiteks Salokannel mõlgutab lauanõude lõhkumise ümber Dostojevskil ja Tammsaarel, lk 163, ja ikka selgelt liiga rohmakas üldistus on panna puberteediteema ühendama „Alandatute ja solvatute“ Nellyt ja „Tõe ja õiguse“ IIosa Tiinat, kes on siiski pelgalt 6–8aastane (XXIVptk)), vaid tegu on sügava eksistentsiaalse sugulusega, sellega, mis pani Spengleri ära õppima vene keelt, et lugeda Dostojevskit originaalis, sellega, mis pärast ülikõrk Nietzsche Dostojevskit tunnustas kui ainust, kellelt ta õppinud, sellega, miks Tammsaare nii mitmes kohas tsiteerib Leo Bergi ütlust, et Dostojevski on jäämägi, mille otsa Lääne-Euroopa ronib aastasadu. Ja tegu pole vähimalgi määral isikukultusega, vaid, ütleme, modaalsuse, tähelepanusüsteemi ja tunnetusorientiiriga, metafüüsilise hääslestatusega, millele Fjodor Dostojevski nimi on lihtsalt kommunikatsiooni hõlbustav silt nagu see on klassikalise füüsika puhul Isaac Newtoniga. 


Salokannel kirjutab: „Tammsaare luges soomekeelseid raamatuid, aga eriti lähedasi kirjanikke ta naabermaalt vist ei leidnud. Sellegipoolest avaldas ta lugupidava artikli F. E. Sillanpää preemia puhul“ (lk 242). No see ei olnud mingi „sellegipoolest“ avaldatud lugupidamisavaldus, vaid soe ja siiras käepigistus vennale. Minni Nurme kirjutab Sillanpää tõlke järelsõnas: „Teos [„Elu ja päike“] on kantud tudengiaastate bioloogilisest maailmakäsitlusest, milles on selgeid mõjutusi Maeterlinckilt [...] kui ka toonaselt meeliskirjanikut Hamsunilt; nii sündis omalaadne müstilis-impressionistlik romaan, kus tegelased pidevas looduse hurmas „triivivad unetabaselt oma tundmuste ja aistingute lahel“. Siiski toob Sillanpää selle teosega soome kirjandusse uue elutunnetuse: inimene kui looduse oluline, lahutamatu osa.[...] Ta ei vaatle loodust inimese läbi, vaid inimest looduse läbi, nagu on Sillanpääd tabavalt iseloomustanud soome kriitikud. „Aeg on Sillanpääle eelkõige bioloogilise inimese aeg, see järgis aasta ja ööpäeva aegade vitaalset rütmi, mida ei määra kell. See on inimolemuse tunnetuste aeg, mida mõõdab vaid tunnetuste intensiivsus ... mida kõige intensiivsemas staadiumis kogetakse kui ajatut.““i
See kehtib hästi nii Spengleri kui Tammsaare kohta. Võib öelda ka hermeetilisuseni kokkuvõtlikult: Tammsaare (ja Sillanpää ja Dostojevski, Nietzsche, Spengler, Mann, Musil jne) võtsid Darwinit tõsiselt, nad mõistsid sügavamalt kui teised, mida tähendab, et „Jumal on surnud“, ja asusid seda innukamat inimolemuse saladust lahti mõistatama ja seda siis ka fenomenoloogiliselt, seestpoolt. 
„Nii nähakse inimlikes toiminguis puhtloomalikke jooni, mis on iseloomulik biosotsioloogilisele põhivaatele,“ iseloomustab Tammsaare loomingut Karl Mihkla Tammsaare enese autoriseeritud ülevaates, kus, muide, on viidatud ka professor Gustav Suitsu meenutustele, et noor Anton Hansen juba gümnaasiumi ajal plaanis suuremat teost, sest tal oli Dostojevski romaanide tõukel tekkinud huvi süüvida inimhinge ja teda „hakanud huvitama inimeste sisemaailm ja ta püüdnud nende hingelisi avaldusi enam tähele panna“ii. 
Tammsaare kirg oli siiski tunnetus. Sestap oli ta nii radikaalselt erinev Tuglasest ja saati neist umbertoecolikest ilukirjanduslike tekstide tootjatest, kes on põhiolemuselt tühja eruditsiooni ja kaleidoskoobi ristugutised.


Nii Dostojevski kui Tammsaare olid eelkõige väga head inimesetundjad, psühholoogid. Seepärast on ka nende loodud tegelased nii ehedad ja elavad ning inimpsüühika seaduspärade tundmine loob nende loomingusse palju suuremat sugulust kui mõne välise motiivi kokku langemine. Kui Salokannel analüüsib kriitikat, mida Tammsaare tegi ühele Wuolijoe näidendile, siis toob ta ühe näite Tammsaare arusaamast: „Inimeste kaastunne ja õiglustunne sunnivad ta otsima voorusi rõhutute seast: „Aga me unustame maailma kurblooluse: rõhutute voorused püsivad ainult seni, kuni nad on rõhutud““ (lk 240). Eks Dostojevskigi noogutaks siin.


Kokkuvõtlikult: neis küsimustes, mis käivitasid Tammsaare kirjutamismasina, pole Salokannel päris usaldusväärne. Kõrvutused Dostojevskiga ja poleemika Mihkel Mutiga on kõige nõrgemad kohad raamatus. Paar näidet veel: Analüüsides näidendit „Juudit“ ütleb Salokannel Juuditi motiive analüüsides, et „Tammsaare tõstab seksuaalse iha kogu lugu edasiviivaks jõuks“ (lk 96). No ei. Lõpmatult täpsem on siin Marta Sillaots, kes ütleb, et selles „sigitust januneva naise traagika leiab võrratu väljenduse“iii. „Rudolf Ikka on midagi muud: arhetüüp, muinasjutuolend, koletis – või ehk kõige tabavamalt:absoluut. Kirjanik on loonud ta mõnede äärmiste omaduste kandjaks ja paigutanud siis tavaliste inimeste sekka, et vaadata, mis hakkab juhtuma.“(lk 219) No ei. Pigem on see üks autobiograafilisemaid teoseid, kus on kajastatud viljatu,“abieluks kõlbmatu“, kuid soojust igatseva mehe hingepiinu ja dilemmasid. Moodsamas keeles öelduna: evolutsioonipsühholoogiline motivatsioonianalüüs oli Tammsaarel igati käpas.
„Romaani kuulsamaid stseene on jõuludeaegne heitlus, kus Oru talu koer hiilib vorstilõhna peale Mäe tallu ja Andres peksab ja kõrvetab looma kurdiks ja poolpimedaks. Kui soome rahvuskirjandus viljeleb roppusi, siis eesti kirjandus vastab sellele loomapiinamisega.“ (lk 125). No ei. See on koer, hingeline, kellesse koondub väga palju Tammsaare loomingus. Pole palju öelda, et see on üks suurima sümbolväärtusega kujund, keerukas, kompleksne ja üheselt avanematu. Pole juhus, et surmavaludes Mari niutsub nagu koer, et habemenuga ihuva pöialpoisi neelab alla koer, pole juhus, et koera jälg jääb Jesaja raamatusse, Kristuse sünni kuulutaja Emmanueli juurde. Maarja Vaino on koerast Tammsaare loomingus kirjutanud terve artikliiv ja Toomas Haug võtnud selle Tammsaare tootemkujundiks (Tuglase ahvi kõrvale)v. Kui ma püüaks kontsentreerida kujundit, siis „Tõde ja õigus“ võbeleb Uue ja Vana Testamendi pingeväljas ning Uue Testamendi kokkuvõtepalve oleks ehk „Inimene on inimesele koer“.

Tähendab, kõige halvem oleks kui seda teost võetaks kui Tammsaare loomingu konspekti ja kokkuvõtet (näiteks mille abil eksamiteks valmistuda vms), mitte aga sissejuhatust ja huvitavat taustalaiendust Tammsaare juurde. Sest raamat on tõesti väga huvitav ja mul on väga hea meel, et selline asi ilmus. Soovitan seda lugemiseks kindlasti. Sain siit nii mõndagi uut teada, eriti väärtuslikud olid paralleelid ja kõrvutused Soome ajalooga, kirjandusegaja igasugused antropoloogilised tähelepanekud. Kuigi ruuminappuses võis domineerima jääda kriitilisem noot, siis kordaksin üle arvustuse algusemotsiooni – antagu talle medal! Mitte väga suur, aga ikka medal!




iMinni Nurme „Saateks“, raamatus Frans Eemil Sillanpää „Noorena uinunud. Inimelu võlu ja vaev“. Tallinn 1975, lk 378
iiKarl Mihkla „A.H. Tammsaare elutee ja looming“, Noor-Eesti Kirjastus, Tartu 1938, lk 56, 96
iiiMarta Sillaots „A.H. Tammsaare looming“, kogumikus „Kirg ja kavalus“, Ilmamaa 2012, lk 328
iv„Koerad ja suremine“ raamatus Maarja Vaino „Tammsaare ja irratsionaalsuse poeetika“ EKSA 2016, lk 205-220
v Toomas Haug „Tammsaare ja Tuglas“, Sirp 22. XII 2006 



Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:46 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
19. veebruar 2019Miks me poisid koolist välja viskame ja mehed vangi paneme? 


Ilmus „Postimehe“ lisas „Meie Eesti“ 19.02.2019. 
Alljärgnev on veidi silutud versioon, sest tööülesandele – kirjutada kiirelt 4000tm piires, miks poisid koolist välja kukuvad – jäin igati alla. Pole minu formaat.




Miks me poisid koolist välja viskame ja mehed vangi paneme?


Mihkel Kunnus

Julgen arvata, et meie haridussüsteemi kõige rängem probleem on jätkusuutlikkuse puudumine. Töötab hästi ja tulemuslikkus on hea, aga tulevik tundub tume. Meie tubli õpetajaskonna järelkasv pole teps mitte piisav. Samuti võib täiesti sirge näoga öelda, et Eesti haridussüsteem on konkurentsitult maailma kõige efektiivsem. Ükski teine riik ei suuda nii väikese suhtelise ressursikuluga toota nii kõrget taset PISA-testide järgi. Samuti võib keerutamata osutada sellele, et meie rahvuskultuur on olnud ikka ülimalt haridussõbralik ning kohalikul pedagoogikateoorialgi on juba igati soliidne traditsioon (Peeter Põllust ja Johannes Käisist Hilda Tabani). Haridusteoorias oleme pikalt-pikalt ees ainelistest võimalustest (magusvalusa muigega meenutan TÜ pedagoogikakoolitust, kus rohkem kui sajale inimesele peeti korraga loengut loenguvormi igandlikkusest ja individuaalse lähenemise tähtsusest).


Kuigi süsteem on väga hea, pole see kaugeltki täiuslik ja tuleb teha jooksvalt parandusi ning peamise mure kõrval on ka teisi, näiteks pealkirjas püstitatu. Samuti on aeg-ajalt vaja meelde tuletada, mis asi kool ikkagi on ning mis on selle struktuursed omadused.

Esiteks: kool on sündinud ühe lapsekasvatusfunktsiooni tööjaotuslikust tsentraliseerimisest. See, milliseid kasvatuslikke aspekte kollektiivselt realiseeritakse, on ikka muutunud. Kas õpetame lapsed kollektiivselt pelgalt lugema-kirjutama ning rehkendama või peaks komplekti kuuluma ka näiteks usuline, maailmavaateline ühtluskoolitus ja takkaotsa veel ka kehaline kasvatus? See kõik on olemuslikult poliitiline ja seega läbirääkimiste küsimus.


Teiseks: kool on asutus, mis taotleb mingit laadi muutust, arengut. Arusaadavalt saab see muutus ja areng toimuda rohkemal või vähemal määral, ning see tähendab, et kool on paratamatult hierarhiline süsteem. See, kes on rohkem arenenud ja haritud, jõuab sõna otseses mõttes kõrgemasse klassi. See, millist arengut väärtustakse, sõltub jällegi kokkulepetest. Spordikoolis võib olla selleks sportlik sooritus, reaalkoolis matemaatiline jne. Isegi Võrdsuse absolutiseerijad ei pääse hierarhiseerimisest. Nemad hierarhiseerivad võrdsuse järgi. „Süsteem X on võrdsem kui süsteem Y, järelikult on X kõrgemal positsioonil ja ihaldusväärsem“. Lühimalt: hierarhia on vaadeldav kui otsustusvõime abstraktsioon.


Kolmandaks: see võib kõlada tautoloogiliselt, aga igas selektiivses süsteemis saavutavad edu need, kes on edukamad selles, mida see süsteem arengukriteeriumina tunnustab st mille alusel selekteerib. Näiteks, millised inimesed läbivad edukalt süsteemi, kus edutusmehhanismiks on standardiseeritud testid? Loomulikult need inimesed, kes täidavad edukalt standardiseeritud teste. See ei pruugi muidugi olla süsteemi algne eesmärk, aga standardiseeritud testidel on mitu väga suurt voorust. Nende haldamine on väga odav, nende tulemused on hästi võrreldavad, need välistavad igasuguse hindajapoolse diskrimineerimise jne. Vaadake näiteks riigieksameid! Tööde hindaja ei tea ühtegi töö sooritaja omadust – ei sugu, nahavärvi, seksuaalset orientasiooni, vanust, puuet ega midagi – ta hindab ainult tulemust. Diskrimineerimine on välistatud (nagu ka eksamineeritava isiksus).

Tagasi pealkirja juurde: miks me viskame poisid koolist välja ja paneme mehed vangi? Õige vastus: me ei teegi seda. Lihtsalt nende hulgas, kes koolisüsteemi hästi ei sobitu, on mehi rohkem. Nii nagu nende inimeste hulgas, kelle peame vajalikuks ühiskonnast isoleerida, on mehi rohkem. See lõhe siin pole sooline, vaid isikutüübiline. Vaid tühine osa meestest on vangis ja vaid väike osa poisse lendab koolist välja. Sugu ei vii vangi ega kukuta koolist. 


Poiss olemine ei ole välja kukkumisega põhjuslikult seotud. Öelda, et kool diskrimineerib siin poisse on keeleline lohakus. Ohtlik üldistus. See on sama tüüpi keeleline lohakus, mida toksiline feminism pidevalt põlistab ja taastoodab. Nii nagu on toksiliselt eksitav see populistlik vimmakõne soolisest palgalõhest. See pole sooline. Ainuüksi vanemlik palgalõhe on kõvasti täpsem väljendus. Nii nagu kool ei diskrimineeri poisse, vaid täpsem oleks öelda, et madalama koostöövalmidusega (agreeableness) ja kohusetundlikkusega (conscientiousness) isikutel on suurem tõenäosus koolissüsteemist välja kukkuda ja selliste inimeste hulgas on poisse rohkem.
Aga inimesi kirjeldades on väljenduse täpsus oluline, sest iga kirjeldus toimib põhjuslikult, omamoodi isetäituva ennustusena.


P.S.
Õpetajale on pessimism põhimõtteliselt lubamatu, õpetaja peab uskuma oma töösse ja tal on kohustus uskuda abituuriumi lõpuni, et ka see väeti, ka see seanahavedaja ja ka see tõnisson virgub arukusele, avaneb haridusele, olgu matemaatikale või grammatikale, ning seda kõike elukogemuste ja inimesi hierarhiseeriva arengupsühholoogia kiuste. Seda hoiakut võiks nimetada pedagoogi kõlbeliseks kutserumaluseks, inimtundmise piiriks, mida ta ületada ei tohi. Vähemalt oma käitumise kujundamisel. Õpetaja peab lõpuni käituma, nagu usuks ta iga õpilase (võrdsesse) arenemisvõimesse. Kogu teaduse ja elukogemuse kiuste. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:29 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
8. veebruar 2019Kuidas ma ilmakuulsa Jordan Petersoni loengut kuulamas käisin 


Ilmus ajalehes „Postimees“09.02.2019. Kirjutatud suuresti detsembris 2018 st on pisikesi aegumisi, näiteks praeguseks on kõnealune raamat väljas olnud juba aasta ja müünud üle kolme miljoni eksemplari.







Kuidas ma Soomes ilmakuulsa Jordan Petersoni loengut kuulamas käisin

Mihkel Kunnus


Küllap nooremapoolsem või lihtsalt uue meediaga sina peal olev seltskond ei vaja selgitust, kes on Jordan Peterson. Teistele võib alustuseks öelda, et tegu on 1962. aastal sündinud Kanada psühholoogiaprofessoriga, kellel on lisaks kõrgele renomeele oma teadusvaldkonnas paarkümmend aastat kliinilist praktikat, ning kes on viimase aastaga tõusnud rahvusvaheliseks superstaariks. Tema viimast raamatut, mille võib žanrilt liigitada eneseabisse („12 reeglit eluks: vastumürk kaosele“), on vähem kui aastaga müüdud üle kahe ja poole miljoni eksemplari ning tõlkelepingud on tehtud umbes poolde sajasse keelde ja paljud neist juba realiseeritud. Tema tähelennu tehnoloogiliseks aluseks võib lugeda internetiplatvormi Youtube, videode jagamise veebikeskkonda, kus ta loengute ja vestluste salvestused on leidnud kümneid miljoneid vaatamisi. Olgu hinnang tema sõnumitele milline tahes, tema mõjukust ja resoneeruvust eitada ei saa.
Tavaliselt alustatakse Jordan Petersonist kirjutatud ülevaateartikleid sellega, et loetletakse üles terve rida fraase, millega teda on iseloomustatud, näiteks „kõige mõjukam avalikkusele tuntud läänemaailma intellekuaal“ (The New York Times) või „intellektuaalne šarlatan“ (Müürileht), aga sellesse meetodisse tuleb suhtuda üha suurema skepsisega, sest mingi sõnavõtu avaldatuse fakt ei eelda juba mõnda aega mingitki kvaliteedi- või allikakontrolli läbimist, rääkimata siis sellest, et väljendid võivad algses kontekstis olla vägagi teise tähendusega.i Ja see tsitaadivalik, millega peetakse heaks teda alustuseks tutvustada, kõneleb seepärast märksa rohkem ülevaate tegija suhtumisest ja maailmavaatest kui Jordan Petersoni omast, miska soovitaks temaga tutvumiseks kindlasti kärpimata otseallikaid. Näiteks Youtube'i riputatud loenguid ja tema kodulehel toodud materjale (seal on üksjagu ka intervjuude transkriptsioone).
Üks sagedasemid epiteete, millega teda tutvustatakse – ta on jõudnud ka paljudesse rahvusringhääligutesse – , on controversial, vastuoluline. Tõlgiksin selle siiski polariseerivaks, sest ta ei räägi kuidagi enesele vastu ega ole seesmiselt vastuoluline või paradokslev. Ta lihtsalt kipub tekitama auditooriums polariseerivaid reaktsioone (muide, kes või mis praegu ei kipu?). Teda imetletakse ja põlatakse, armastatakse ja vihatakse. Seda osalt seetõttu, et ta käsitleb teemasid, mis on tänapäeval ideoloogiliselt ülitundlikud (perekonnamudelid, soorollid, kasvatus, indiviidi ja ühiskonna suhted, sõnavabadus jne), aga samas on tema vaated raskesti paigutatavad harjumuspärastele rindepooltele (vasak-parem, liberaalne-konservatiivne jms).
Näiteks Tauno Vahteri kirjutatud ülevaate (Eesti Ekspress 26. IX 2018) päises kasutatakse Jordan Petersoni kohta väljendit konservatiivsuse eestkõneleja. See on korraga õige ja vale. Poliitiliselt vaatelt on ta ise end nimetanud klassikaliseks briti liberaaliks ja kõige teravamalt vastandub ta mis tahes kollektivismile (olgu selle aluseks klass, etnos vms) ja mis tahes totalitaristlikele ilmingutele (tulgu need paremalt või vasakult tiivalt). Näiteks kui ta käest küsiti, mis ta arvab sellest, et ta kodumaa Kanada just kanepi legaliseeris, siis ta vastas, et ammu oli aeg ja et alkohol on palju ohtlikum. Ja ta teab, millest ta räägib, sest uurimused alkoholi mõjust (sealhulgas selle seos agressiivsusega) on olnud üks ta akadeemilisemalt tunnustatumaid uurimisvaldkondi. Samuti peab ta homoabielu mõistlikuks sotsiaalseks eksperimendiks, sealhulgas lapsendamisõigusega, sest kuigi me ei tea veel, kuidas see lastele mõjub, et vanemad on samasoolised, on ta veendunud, et „kaks vanemat on alati parem kui üks“.
Juba nende paari napi näitega peaks tema „vastuolulisus“ kenasti esile paistma. Kanepi legaliseerimine ja arhailisest patu mõistest loobumine homoseksuaalsuse üle arutlemisel on midagi, mida konservatiivsusega selle sõna tavakeelses tähenduses hästi ei suudeta siduda, samas ta ei kiida egalitaarprogressiivselt kõiki peremudeleid heaks. Ja siin ongi konks. Meenutagem või seda protestikisa, mis oli seotud Aasta Ema statuudiga, milles oli abielunõue ja mis nõnda diskrimineerivat ja alavääristavat üksikemasid. Jordan Peterson aga ütleb, et väikelapse kasvatamine on väga raske ja kohutavalt kurnav asi ja kui seda peab üksi tegema, siis muutuvad inimlikud nõrkused eriti ohtlikuks kasvatusprotsessile. Unetus, nälg, halb tööpäev, pohmell, tüli kellegagi – ühest sellisest proosalisest tegurist võib vabalt piisata, et vanema käitumine lapse suhtes muutuks täiesti ebaadekvaatseks ja on väga vajalik, et sellistel hetkedel oleks juures teine täiskasvanu, kes sekkuks. Ema peab hoolitsema vastsündinu eest ja isa samal ajal sama tähelepanelikult ema eest sel kõige raskemal perioodil, ütleb ta ning lisab kohe, et me ei tohiks kindlasti olla vaenulikud ja tõrjuvad üksikemade suhtes, kellest paljud mitte ainult ei rühma vapralt ja ennastsalgavalt väga rasketes oludes, vaid on sageli enne seda pidanud omal jõul välja rablema brutaalsest paarisuhtest. „Aga see kõik ei tähenda nagu oleks kõik perekonnavormid võrdselt elujõulised. Sest nad ei ole. Punkt.“ (lk 142ii) Viimase kinnitamiseks toob jälle rea uuringud. Pole liialdus öelda, et ta on tõeline tuumikpere kaitsja ning seda positiivselt st näidates tuumikpere plusse võrreldes selle alternatiividega, mitte aga materdades inimesi, kellega bioloogiline juhuslikkus traditsiooniliselt ringi käinud pole. 
Toodud näide on hea ka selles mõttes, et illustreerib kujukalt ta arutlusviisi. See on järjekindlalt pragmatistlik ja empiristlik, maakeelsemalt öelduna argine, proosaline ja teaduslik. Ta ei vehi erinevate prokrustese-sängilike pühadustega (nagu traditsioonilised konservatiivid) või reaalsusega ühildamatute üllaste ideaalidega (nagu vasakprogressiivsed õiguslased), vaid lähtub positivistlikest andmetest ja parimatest empiirilistest teadmistest ning need lüngad teadmistes, mida meetriline teadus täita ei suuda, täidab traditsioon ja müütidesse settinud inimkonna kogemused. Ühendatuna Jordan Petersoni suure praktilise psühhoteraapiakogemuse ja karismaatilise isiksusega annab eelöeldu talle suure konstruktiivse väe, mistõttu tal ongi väga suur ja tänulik auditoorium. Tema populaarsus on isegi nii suur, et pole põhjendamatu kartus, et kvantiteedi jätkuv kasv toob ühel hetkel muutuse kvaliteedis ja tema andunumad fännid moodustavad kultuse ning seda hoolimata sellest, et ta kesksed sõnumid on maksimaalselt antikultuslikud. Kui tüüpiline kultusfiguur nõuab jäägitut kuuletumist ja vabastab jüngrid isikliku vastutuse koormast, siis Jordan Peterson jutlustab vastupidist – ta ütleb, et võta oma elu eest ise vastutus, sest vastutus ja kohustuste vabatahtlik omaksvõtt mõtestab elu. Ja inimesse ehitatud vajadus mõtestatuse järele või „tähenduse instikt“ ongi üks põhjus, miks ta on nii populaarne, oletab ta. Inimesed on olnud viimased aastakümned püsival õigluse ja õiguste-dieedil, aga see ei suuda isiklikku elu mõtestada. Mõtestatus tuleb isiklikust vastutusest, sõnab psühholoog.
Igatahes käisin ühel „osadusüritusel“ ka ise kohal ja annan nüüd väikse ülevaate. Kuna paar kuud on möödunud, pole see enam reportaaž (kuigi tegin teadlikult vastavaid märkmeid), vaid pigem mälestus.









Ära lase oma lapsel teha midagi, mis muudab ta sinu jaoks ebameeldivaks
Helsingi 4.november 2018

Olgu kohe öeldud, et mis tahes suurele ühistundele ehitatud massiüritused pole minu rida. Ma pole käinud ühelgi laulupeol ega rokk-kontserdil ja mõnel meeleavaldusel, millel olen osalenud, olen tundnud end väga ebamugavalt. Omaalgatuslikult poleks läinud ka sellele üritusele, aga naine kinkis meile piletid.
Tegu oli raamatuesitlustuuriga, mis hõlmas pea kahtesadat linna. Juba 5. novembril oli ta Stockholmis, 6. Kopenhaagenis, 7. Birminghamis, 9. Oslos, tähendab ka füüsiline vorm ja stressitaluvus on tal võimas. Kuna Helsingi üritus müüdi minutitega läbi, siis lubas ta nädala pärast teha seal kordusürituse. Ta on tõesti ülipopulaarne.
Ka saali sisenemine meenutas rohkem ööklubisse trügimist kui akadeemilist üritust, ikka pikad järjekorrad, turvamehed, käelindid. 
Loengu juhatas sisse Dave Rubin, USA ühiskonnavaatleja ja vestlussaate „The Rubin Report“ juht. Maailmavaatelt on Rubin nimetanud end „klassikaliseks [Briti] liberaaliks“ nagu Jordan Petersongi, aga lisedes juurde, et USAs tähendab see paljudes küsimustes konservatiivsele positsioonile ehk progressiividega opositsiooni sattumist. Ühtlasi on ta homoabielus, aga avalikult ameeriklane ning viimast demonstreeris ta igasuguse häbi ja sündsustundeta, tähendab, astus lavale huilates ja entusiastlikult aplodeerides. Tõeliselt liigutav oli näha, et selline barbaarne käitumine sumbus kiirelt hõimuvellede tuhandehäälsesse mõminasse, mitte aga ei haaranud kaasa. Samuti sai lipitsev väide, et helsinglased on kõige paremini riietuv rahvas, vastu saalitäie iroonilist mühatust.
Jordan Peterson tuli lavale siiski päris korraliku aplausi saatel. Ta oli pikk, kõhn, päevitunud ja riietatud elegantsesse kolmeosalisse ülikonda, kuid kõnnakus oli midagi ehmatavalt raugalikku. See aga kadus peagi kui ta end soojaks rääkis ja hoo sisse sai. Siis tegi ta päris kiireid ja nõtkeid liigutusi ja hüppeidki (näiteks matkis mängiva koera kehakeelt).
Raamat, mida ta esitles, koosneb kaheteistkümnest peatükist nagu pealkirjastki aimata võib. Seekord oli loengu sisuks suuresti viies peatükk, viies „elureegel“ – „Ära lase oma lapsel teha midagi, mis muudab ta sinu jaoks ebameeldivaks“iii. See on üks kahest peatükist, mis puudutab (väike)laste kasvatamist. Ta alustas sellest tabust, mis keelab üldse välja öelda nagu laps võiks olla tüütu ja vastik, saati oma laps. Ta tõi ridamisi näiteid alustades triviaalsematest nagu lapse kohatu, lärmakas ja väljapressiv käitumine kaubanduskeskustes, aga rõhuasetus jäi siiski sellele, kui oluline on sotsialiseerida laps neljandaks eluaastaks. Kui laps pole neljandaks eluaastaks sotsialiseeritud, võib paljudel juhtudel rong juba läinud olla – ontogenees on pöördumatu ja mõned arenguaknad sulgunud. Ja see on kohutav saatus lapse jaoks, sest siis ei taha teised lapsed temaga mängida, ta ei sümpatiseeri täiskasvanutele jne. Tõenäosus, et teda ootab õnnetu elu või lausa kriminaalistaatus kõrgeneb märgatavalt. Kuna Jordan Peterson on töötanud ka lastehoius, siis on tal näited varnast võtta. Ta rõhutas müramise (rough and tumble) tähtsust kehalise arengu ja agressiooni integreerimise seisukohalt ning isa olulisust seal juures. „Statistiliselt rääkides on kaheaastased kõige vägivaldsemad inimesed. Nad löövad jalaga, käega, hammustavad ja võtavad teiste asju,“ kirjutab ta (lk 126), ning on naiivne ja romantiline öelda, et pole halbu lapsi, on ainult halvad vanemad. Mis ei tähenda, et lapsed oleks kuidagi halvad moraalses mõttes, vaid seda, et sotsialiseerudes otsivad nad aktsepteeritava käitumise piire. Rousseaulikule kujutelmale seab ta sümboolselt vastu primatoloogi ja etoloogi Jane Goodalli tähelepanekud meie lähisugulaste käitumisest. Samuti väljendas Jordan Peterson väga suurt respekti psühholoogi ja neuroloogi Jaak Panksepa suhtes („Ta oleks pidanud saama Nobeli preemia!“), kelle katsed rottide mänguga on olnud neuropsühholoogias murrangulised (muidugi mõista me ei jätnud hiljem Petersonile rõhutamast, et oleme pärit samast linnast, kust Pankseppki) ning aitanud mõista moraalsete tunnete algupära ja kujunemist individuaalse arengu käigus. Siin on nüüd jälle hea koht osutamaks ühele maailmavaatelisele põhjusele, miks ta paljudes võõristust tekitab. Jordan Peterson on sügavalt loodusteadusliku maailmapildiga, sügavalt darvinistlik ning viimase all pean silmas seda, et ta näeb inimese ja teiste liikide vahel evolutsioonilist pidevust. See pole sugugi valdav maailmapilt, pigem haruldanegi. On näiteks üsna raske ette kujutada, et Rein Raud või Ahto Lobjakas, Varro Vooglaid või Markus Järvi osutaks moraaliküsimuste juures uuringutele, mis on teostatud šimpansite või rottidega. Primatoloog Frans de Waal – iseloomustaks teda kui rahvusvahelist Aleksei Turovskit – ristib selle inimese hüppelist erinevust uskuva maailmapildi sapiselt neokreatsionismiks. Ta ütleb, et neokreatsionism „seisneb selles, et see tunnistab evolutsiooni, ent ainult poolenisti. Selle keskne tõekspidamine on, et põlvneme ahvidest küll keha, aga mitte mõistuse poolest. Otsesõnu väljaütlemata eeldab see, et evolutsioon seiskus inimpea juures. See idee on jäänud valdavaks paljudes sotsiaalteadustes, filosoofias ja humanitaarteadustes.“iv
Teravamaks näitlikustamiseks poeksin viimaste aastate ühe tuntuima aimekirjaniku Yuval Noah Harari selja taha ja tsiteeriks ta kommentaari USA iseseisvusdeklaratsiooni kuulsaimale lausele („Me peame iseenesestmõistetavaks tõde, et kõik inimesed on loodud võrdsena, et Looja on neile andnud teatud võõrandamatud õigused, mille seas on õigus elule, vabadusele ja õnne poole püüdlemisele“). Harari osutab, et võrdsuse idee on kristliku algupäraga, see on idee sellest, et Looja on andnud igale inimesele hinge, mis Looja ees on võrdne. „Mida aga tähendab väide kõigi inimeste „võrdsusest“ siis, kui me ei usu Jumala, loomise ja hingede kristlikku müüti? Evolutsioon tugineb erinevustele, mitte võrdsusele. Iga inimene kannab endas mõnevõrra isesuguseid geene ning keskkond, mis meid sünnist saadik ümbritseb ja mõjutab, ei ole samuti kõigi jaoks sama. Selle tagajärjel arenevad meis erinevad omadused, mis annavad meile erinevad võimalused ellu jääda. Seega tuleks „loodud võrdsena“ tõlkida bioloogia keelde kui „arenenud erinevana“.“
Nii tõlgib ta terve selle lause ja saab tulemuseks: „Me peame iseenesestmõistetavaks tõde, et kõik inimesed on arenenud erinevana, et nad on südinud teatud muudetavate omadustega, mille hulka kuuluvad elu ja püüdlemine naudingu poole.“ Harari lisab kohe, et „niisugune arutluskäik võib võrdsuse ja inimõiguste eest kõnelejad marru ajada“v. Eks ajabki. Ajab ka Jordan Peterson, mistõttu ta vaenajad kasutavad materdamiseks ja diskrediteerimiseks kõikmõeldavaid vahendeid alates lihtlabasest laimust ja pahatahtlikust kontekstualiseerimisest fotovõltsinguteni.
Kummatigi see konflikt on pseudoprobleem, sest Peterson võtab müüte väga tõsiselt. Müüt on talle kõike muud kui anakronistlik jamps, mille teadus on põrmustanud. Tema ühed populaarseimad loengud on just nimelt müütidest, täpsemalt piiblilugudest ja nende psühholoogilisest relevantsusest. Lood Vana Testamendi Jumalast on kirja pannud psühholoogiline realist, ütleb ta. Ta teotub siin palju Carl Gustav Jungile, Freudist lahku löönud õpilasele ja kolleegile, kes on, muide, samuti tunnistanud, et „minu kogemused inimeste osas olid mulle õpetanud kõike muud kui usku loomulikku inimlikku headusesse ja kõlblusesse. Ma tundsin iseennast küllalt hästi, et teada: erinesin loomast nii-öelda ainult graduaalselt.“vi Viimane tähendab jällegi neokreatsionismi eitust.
Igatahes rott on palju rohkem isiksus kui sinu närune mudel isiksusest, lõõpis Jordan Peterson loegul ja jutustas Jaak Panksepa katsetest rottidega, näiteks sellisest, kuidas Panksepp tegi kindlaks, et kui lasta suurem ja väiksem rott kokku mängima – sotsiaalsete loomadena on rotid väga mänguhimulised – siis suurem rott laseb alati väiksemal rotil mingi hulga müramisi võita, sest muidu kaob väiksemal mängutuju. Taoline spontaanne (moraali)reegliloome iseloomustab ka laste mängu. Siin viitas Peterson muu hulgas Šveitsi arengupsühholoogile Jean Piaget'le ning rääkis, miks on lastel oluline olla omaealistega koos – see sugulastab teda lähedalt sotsiaalkonstruktivismi mõiste loojate Peter Bergeri ja Thomas Luckmanniga – ja Peterson on arutlenud koos sotsiaalpsühholoog Jonathan Haidtiga, millised muutused isiksusestruktuuris on tulnud sellest, et sündivuse langemisega on lastel õdesid-vendasid vähe ning nende osakaal sotsialiseerumisel seega langenud.
Loomulikult pudenes sekka küllaga nõuandeid, mille tõttu on tema räägitut nimetatud triviaalseks ja puhttervemõistuslikuks, näiteks, et kasvatamisel on distsipliin ja karistused vältimatud, aga peaks olema minimaalsed, ülehoolitsus ei mitte kaitse, vaid teeb nõrgaks jmt. Viimane väide on aga jälle vähemasti potentsiaalselt vastuolus mõne ideoloogiliste suundumustega. Raamatu üheteistkümnes reegel kõlab nimelt järgmiselt: „Ära sega last, kui ta sõidab rulaga“. Rulasõit sümboliseerib siin mõõdukalt ohtlikku tegevust. Laps paneb end proovile, harjutab kukkumiste ja katkiste põlvede läbi sitkust. Kui kirjeldada lastekasvatust läbi arhetüüpide, siis ema-arhetüüp ütleb, et mees tagagu lapsele ohutu keskkond, „tapku madu, mis on aias“, isa-arhetüüp ütleb, et laps peab sitkeks saama, ise maost jagu saama (sest madusid on ka mujal kui koduaias ja kunagi peab laps niikuinii temata hakkama saama). Arhetüüpse isa õpetussõnu aga peetakse üha enam poliitiliselt ebakorrektseks, ohvrisüüdistamiseks või macho-kultuuriks. Lihtne näide: kui Mangi kaasuse puhul söandas mõni öelda, et probleem on ka selles, et on nii palju ullikesi, kes Mangi juurest abi otsivad, siis oli feministide hädakisa suur. Ikka ohvrisüüdistamine jms. Ometi oli tegu igati arusaadava isa-arhetüüpse nõuandega – kuna kõik mangid on kaotamatud, siis tuleb ka naistel saada sitkemaks. Üldisemalt: kuna iga keskkonda ja ruumi ei saa muuta täiesti turvaliseks, siis tuleb inimesel endal saada selliseks, kel oleks turvaline võimalikult paljudes kohtades ja situatsioonides. Tungiv soovitus kasutada rattalukku ei tähenda ju rattavarguse õigustamist või ohvrisüüdistamist. Või teise kujundiga: kui arhetüüpema ütleb, et sa oled armastuväärne pontsakana nagu sa oled, siis arhetüüpisa julgustab trenni minema ja kaalu langetama. Isa- ja ema-arhetüübid on mõistagi komplementaarsed, aga Lääne avalikus diskursuses on ema-arhetüüpne hoiak sedavõrd domineerima hakanud, et Jordan Petersoni sõnad ajavad korraga paljusid raevu ja leiavad väga laialdast positiivset ja tänulikku vastuvõttu. Igaks juhuks tuleb üle rõhutada, et Eestis pole veel lood sugugi kuigi hullud (Peterson tõi näite, kuidas tema poja koolis keelati lastel maast lume võtmine, kuna sellest saab teha palli ja teist visata ...).
Teravkeeled on isegi lõõpinud, et Jordan Peterson on Kanada moodus maailmalt Justin Trudeau eest andeks paluda. Igatahes hea osutus Petersoni populaarsuse põhjusele on Mihkel Muti viimase raamatu lõpumõte:
„Vahel külastab mind õnnestava kahtluse vari. Äkki on suur osa sellest, mis ümberringi toimub, lihtsalt show? Inimese õigus "valida" endale ise sugu, rahvuse kuulutamine konstruktiks, äärmusfeminism, niinimetatud poliitkorrektne kunst ja paljud muud – nendega on nagu vanasti kommunistliku ideoloogiaga igapäevases elus. Kõik koogutasid-noogutasid tõsise näoga või koguni tagusid endale vastu rinda, ajades avalikkuses "õiget" juttu, aga sisimas olid enam-vähem normaalsed inimesed edasi. Ainult vähesed võtsid seda värki siiralt ja neid vaadati nagu veidrikke. Kõik teadsid, kuidas asjad tegelikult on, ja lihtsalt mängisid reeglite järgi. Äkki on praegu samamoodi? Keegi ei julge uuest põhiliinist kõrvale kalduda, ammugi mitte sellele avalikult vastu astuda, sest teavad, et neist sõidetaks sel puhul teerulliga üle. Seetõttu nad kordavad oma ridu nagu näitlejad, kellelt keegi ei oota, et tekst kajastaks nende endi sisimaid veendumusi. Aga tegelikult on inimesed siiski inimesteks jäänud. See oleks tõesti suur lohutus.“vii


Muide, loeng lõppes tantsuga. Üks kuulaja ütles, et Jordan Peterson oli lubanud tänaval tantsida, kui raamat müüb miljon eksemplari ja praeguseks on müünud juba üle kahe [13.01.2019 seisuga üle kolme]. Jordan Peterson imestas põgusalt selle lubaduse üle, aga siis krabas Dave Rubini tantsule ja tegi temaga mõne kelmika, aga täiesti traditsioonilise tantsukeeru. 









i (Üks isiklik näide siia. Ma lausa võpatasin kui Czeslaw Miloszi „Jahimehe aasta“ tõlke esitlusel Poola suursaatkonna kultuuriatašee Slawomira Borowska-Peterson ütles Hendrik Lindepuu kohta, et „teda on nimetatud Eesti Poola kuningaks“, nimelt nõnda olin ma ise Hendrik Lindepuud nimetanud tema juubeliintervjuus „Postimehele“, seda aga pidulik-humoorika viitega Juhan Liivile ja muheda meelelaadiga tõlkija suveräänsele positsioonile Poola tekstide eestindamisel. Ja sealt see suureline kujund plehku pani.)
iiJordan Peterson „12 Rules For Life. An Antidote To Chaos“ Allen Lane 2018
iiiDo not let your children do anything that makes you dislike them
ivFrans de Waal „Kas oleme küllalt nutikad mõistmaks, kui nutikad on loomad?“ Varrak 2018, lk 146
vYuval Noah Harari „Sapiens. Inimkonna lühiajalugu“. Tlk Anu Põldsam, AS Äripäev. 2016. lk 146-148
vi Carl G. Jung „Mälestused, unenäod, mõtted.“ Tlk Leo Metsar. Eesti Raamat, 2017, lk 72 
viiMihkel Mutt „Kõik on hästi. Mõtted II“ Fabian 2018 lk 191


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:32 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. veebruar 2019Vastumürk otsustusvõimele ja meeleselgusele. Bioeetika võtmetekste 


Ilmus 02.02.2019 ajalehes „Postimees“




Vastumürk otsustusvõimele ja meeleselgusele







„Bioeetika võtmetekste. Antoloogia“ koostanud Kadri Simm, tõlkinud Kalle Hein. TÜ Kirjastus. 2018. 408 lk 


Mihkel Kunnus


Tihti arvatakse, et filosoofid aitavad vastata keerulistele küsimustele. Pole midagi ekslikumat. Filosoofiks saavad ikka need, kes tendeerivad vastassuunas. Nad mitte ainult ei jäta vastuseta keerulisi küsimusi, vaid õõnestavad ka lihtsate küsimuste lihtsaid vastuseid. Nad nimelt kipuvad näitama, et lihtsad küsimused pole sugugi lihtsad. Filosoofid armastavad tõde, aga tõde on keeruline ja ei anna ennast kätte. Normaalsed ja teovõimelised inimesed eelistavad tõele alati selgeid tegutsemisjuhiseid. Ja tegutsema peab, sest muidu tuleb nälg, külm ja surm. Selleks, et enam-vähem tõhusaid tegutsemisjuhiseid meeles pidada ja järglastele edasi anda, piisab müüdist ja loost. Pidev kahtlemine ja tõsikindluse tagaajamine võib müüdi küll ära lõhkuda, aga vaevalt midagi funktsionaalset asemele annab. Ometi on pikas perspektiivis elujõulisemad need inimpopulatsioonid, kes endi hulka sündinud kutsumuslikke tõeotsijaid liiga operatiivselt maha ei löö, vaid jätavad ka neile nurgakese ja vahel võtavad neid pisut kuuldagi.


Bioeetika võtmetekstide antoloogia lugemine tekitas lausa härdust. Võimalik, et oma osa mängib valimiseelne aeg ja halb harjumus aeg-ajalt sotsiaalmeediasse põigata. Lahknevus arutlusviiside mõistuspärasuses ja argumentatiivsuses on nii suur, et analüütilise filosoofia traditsioonides kirjutatud artikkel mõjub nagu ekskursioon loomaaeda või paleontoloogiamuuseumisse. Seal näeb eluvorme, kes on välja surnud või vabas looduses enam ei eksiteeri. Huvitav on kujutleda, et kunagi kõndisid sellised olendid maal, huvitav on kujutleda, et kunagi või kusagil on aset leidnud argumentatsioon sellisel ratsionaalsuse tasemel. Demokraatlik valimisüsteem aga ilmestab hästi paindliku ja nüansseeritud mõtlemise täielikku abitust toore elulise olukorra ees, kus tuleb teha üks valik, mis automaatselt ja täielikult välistab kõik teised ja punkt. Siin aitab lõpuni minev lihtsustusmehhanism, mitte aga eristusvõime vohamine.

Olgugi, et see eetikasse puutuvate artiklite antoloogia on kasutanud oma valdkonna kitsendamiseks sõna „bioeetika“, mis võib assotsieeruda eelkõige bioloogiaga ja seeläbi kõigega, mis elusasse puutub, siis tegelikult on see läbini inimese keskne kogumik. Ei tegeleta siin teiste liikide ega keskkonnaga. See ei ole etteheide, vaid täpsustus (kogumik „Keskkonnaeetika võtmetekste“ ilmus samas kirjastuses aastal 2008 ja selle pdf on guugeldamisi vabalt kättesaadav). Kuusteist artiklit jagunevad enam-vähem võrdselt järgmisteks teemadeks: abort, eutanaasia, organidoonorlus, reproduktiivtehnoloogiad ning tervishoid ja sotsiaalne õiglus. Tuuakse välja levinumad poolt ja vastuargumendid, kuid seda kõike ilmaliku maailmapildi ja analüütilise filosoofiatraditsiooni raames. Suureks väärtuseks on raamatu koostaja Kadri Simmi asjatundlik järelsõna.
Kogumik on kindlasti hea algus neisse teemadesse süvenemiseks, siit leiab peamised argumendid ja toeka viitestiku edasi uurimiseks. Küll oleks hea, kui seda rohkemad inimesed loeks, sest analüütilise filosoofia traditsioon on hea väljendusselguse treening ning see on toimiva diskussiooni seisukohalt ülioluline oskus. Ja see on selline oskus, mille taseme tõstmine on igale indiviidile oluline. See on nagu tervislik toitumine või tervisesport ehk miski, mida ei saa tööjaotuse alusel efektiivsemaks muuta või spetsialistidele või masinatele delegeerida. Siin peab igaüks ise asja ära tegema. Unistus mõistuspärasemalt arutlevast rahvast on muidugi see, mis ta on – unistus. Aga üleskutseid see ei väära. Ikka maksab jutlustada ja näidata eeskujuga, et maksab toituda tervislikumalt, teha sporti ja arutleda võimalikult mõistuspäraselt ja püüda väljenduda selgelt
Mõistagi elu läheb ikka omateed ja iga kogenud poliitik teab, et väljapeetud argumendist kaugelt tõhusamad on nii absurdsed loosungid kui ohtrate ruutmeetritega näopilt avalikus ruumis.
Samuti on nii abordiküsimuses kui karusloomakasvatusega seonduvas aru saadud, et palju tõhusaim argument ei käi läbi mõistuse, vaid läbi (visuaalse) taju. Pikad mõistuslikud argumentatsioonid ei oma murdosagi sellest veenmisjõust, mida teeb näiteks tööstuslikus loomakasvatuses filmitud video näitamine või foto hilise abordi „tootmisjääkidest“. Muide, ses kogumikus on abordiküsimuses nii pooldajad kui vastased nõus vähemalt ühes, selles, et isa on nii tähtsusetu tegelane, et teda pole mõtet isegi mainida. Ses mõttes kaasaegne värk. Aga muidu on kaks arborditemaatikasse puutuvat teksti kogumiku kõige vanemad, nii-öelda oma valdkonna klassikasse kuuluvad (Judith Jarvis Thompsoni „Abordi kaitseks“ 1971 ja Michael Tooley „Abort ja lapsetapp“ 1972), ülejäänud artiklid on siiski üsna hiljuti kirjutatud, sest biotehnoloogilised arengud on nii kiired, et loovad reaalajas muudkui uusi eetikaprobleeme.
Näiteks Michael Sandel kirjutab artiklis „Täiuslikkuse vastu“, et „ehkki mõned väidavad, et geneetiline täiustamine pisendab inimese kui iseseisva toimija rolli, heites kõrvale vaevanägemise, on tegelik probleem vastutuse plahvatuslik kasv, mitte vähenemine. Sedamööda, kuidas alandlikkus taandub, paisub vastutus heidutavatesse mõõtmetesse. Me paneme vähem juhuse ja rohkem oma valiku alla. Vanemad peavad hakkama vastutama oma lastele õigete tunnuste valimise või valimata jätmise eest“ (lk 302-303). Mu arust on sellele vähe osutatud. Religioossete doktriinide suur trump on just nimelt see, et see vabastab isiklikust vastutusest, liigne vastutustunne võib teotahte ja tegutsemisvõime täiesti kinni kiiluda. Näiteks paljunemisküsimuses on väga mugav lükata vastutus Jumala tahte või igaveste väärtuste kaela. Ja seda öeldes olen ma märksa vähem narritav kui mulle meeldiks. Suurte religioonide suur voorus on just nimelt see, et võtab üksikisikult vastutuse koorma ja päästab kohustusest võtta ise vastu eksistentsiaalsed otsused. Ei nõua mingit intellektuaalset või moraalset pingutust, et deklareerida nartsissistliku paatosega, et elu on püha ja punkt, ning see, milliseid kannatusi see endaga kaasa võib tuua, on täiesti teisejärguline. Sellest hoolimata vastutustundest üksinda kaugelki ei piisa, sest vastutustundel kui sellisel puudub igasugune loovus ja rakenduslikkus nii meditsiini- kui õigustehnilises vallas. Samuti on meditsiinitehnoloogiline areng ka ise abitu moraalsete dilemmade lahendamisel. Näiteks 
Laura M. Purdy artikkel „Asendusemadus: ekspluateerimine või võimestamine?“ algab järgmise lõiguga:
„Rasedus on barbaarne,“ kuulutas Shulamith Firestone (1970:198) uue naisliikumise esimestel joovastavatel päevadel; ta ootas pikisilmi aega, mil tehnoloogia vabastaks naised bioloogilise paljunemise rõhuvast painest. Ent samal ajal kui reproduktiivsed valikuvõimalused aina avarduvad, on mõned feministid hakanud uuenduste keelamiseks koostööd tegema konservatiividega. Mis toimub?“ (lk 239).
Seda, mis toimub, peab hea lugeja kogumikust ise järele uurima. Ei ole siin mingit vastuporisemist.


Küll aga sobib lõpetuseks pöörduda inimelu alguse probemaatikalt selle lõpu problemaatikale. Ka siin ebaõnnestub inimesel loomulikkuses püsida, ka siin, ütleme, kukub ta loomana läbi. Ja kui mõnel väiksel ja erandlikul inimpopulatsioonil see õnnestub, siis tekitab see, ütleme, häiritust. Näiteks Yuval Noah Harari toob oma hittaimeraamaus „Sapiens. Inimkonna lühiajalugu“ (Imeline Ajalugu 2017) küll ühe näite aché'dest, hõimust, kus täiskasvanute vahel esines vägivaldsust väga harva, kus piiritu lahkusega jagati kõike vähest, mida neil oli, kus üle kõige hinnati sõprust ja häid suhteid ja „nende jaoks oli laste, haigete ja vanade tapmine sama, mis meie jaoks abort ja eutanaasia“, näiteks „kui keegi vanem naine oli rühma jaoks koormavaks muutunud, hiilis üks noorematest meestest tema selja taha ja lõi talle kirvega pähe.“ (lk 75-76). Harva võib kohata nii asist darvinistlike printsiipide ja kogukondliku moraali ühtelangemist, igatahes nendega koos elanud antropoloogide sõnul „nad naeratasid ja naersid pidevalt, neil ei olnud juhti ja hierarhiat ning domineerida üritanud liikmeid üldiselt välditi“(lk 76). 


Eutanaasiaküsimus kerkib ikka aeg-ajalt esile. Ja ka praegu, ühe konkreetse inimese, nime ja näoga kaasmaalase raske haiguse ja sellest tuleneva otsuse tõttu. eutaasiateema ühiskondlikku Küllap üks episood „Pealtnägijas“ ärgitab kaasa mõtlema rohkem kui terve virn filosoofiaraamatud sel teemal. Eks asi ole selles, et iga üksikelu – ja surm on just sellise konkreetse üksikelu lõpp, mitte surm üleüldse – on nii unikaalne ja nii paljudest teguritest koosnev, et seda ei anna kuigi hõlpsalt üldprintsiipide alla mahutada. Seepärast soovitan üle lugeda „Tõe ja õiguse“ kolmanda osa lõpu. A.H. Tammsaare on meisterlikult kujutanud ühte sellist situatsiooni kogu selle eksistentsiaalses komplekssuses ja ränkuses ning konkreetsuses ja partikulaarsuses, milleni abstraktselt arutlev mõistus iial ei küündi.“Aga kus on see, kes ütleb, miks oigab, tihub ja niuksub Vargamäe Mari, nagu oleks temas korraga koos inimene, laps ja koer? Kus on, kes vaigistaks ka tema valud, lõpetaks tema vaeva?“ küsitakse seal. Mari ainuke õhkamine on, et „ometi kord tuleks surm. Aga surm ei tule.“ Ja Vargamäe Mari palub linnast valuvaigisteid toonud Indrekut, „palub isegi härdamalt kui jumalat, et ta võtaks temalt ta valud, võtaks jäädavalt. Mari tahab, et Indrek annaks talle pulbrit aina rohkem ja rohkem, et ta annaks, nii et kohe aitaks.“ ja „Ta kustunud silmad vahtisid mustadest pealuukoobastest õudse tungivusega Indrekule otsa ja ta krimpsus surnud huuled sonisid härdalt: “Indrek, ma tahan surra! Ma tahan Jussi juurde, et saaks ta lõõg täis! Aita mind, Indrek, kui sa võid! Aita mind, patust! Aita mind mu küljevalu pärast! Aita mind selle kivi pärast, mis sa siis kardulimaal viskasid! Aita, mu patulaps!...”“. Siin on näha konkreetsus ja isiklikkus, mille ees analüütiline filosoofia on täiesti jõuetu, ammugi siis tema robustsem ja juhmim veli, juriidika. Sellises olukorras ei konfroteeru vana ja uus argument, vaid Vana ja Uus Testament.
„Indrek, kes istus ema voodi ees, langes kummuli, haaras kondise käe, kattis seda suudlustega ja palus härdalt: 
“Halasta, ema! Halasta oma lapse peale!”
“Ei, Indrek,” vastas ema. “Vargamäel pole halastust, Vargamäel peab.” 
Indrek hoidis veel tükk aega kondist kätt, lootes, et ema muudab ehk oma meelt, aga kui see mangus üksisõnu edasi, vannutades poega peaaegu hullumeelse hardusega, tõusis see viimaks voodi eest ja ütles: 
“Ema, ma teen seda selle kivi pärast. Teen, et sa enam ei kannataks. Teen täie teadmisega meeletut kurja.”“ 
Mis toimus sel hetkel Indreku sees? Indrek oli väga haritud, kodus nii filosoofias kui teoloogias, agaei meenunud talle siin Kant ega Nietzsche, Jeesus ega Jahve. „Mõtted ahmisid endasse nagu poole maailma ja selles vilksatas uppunud Kristi, mingisugune lõõtsutav koer, kel ripneb roosa keel suust, noormees, kelle kätt ta surub kramplikult, vimmas vanamees, kes ütleb: tehtud on ainult see, mis tehakse teistele, pikk, kuivetanud viltuse suuga vanahärra, kellele tahetakse ajada selga kindralimundrit, jalutu sõdur, kes räägib Mandžuuriast, surnukeha reel punasekirju aukliku vaiba all, isa oma könksus kätega, needes kõike, mis olnud talle tänini suurimaks elutoeks, noor neiu pika musta laua ees, paludes südameverd, noormees, kes tapab oma jumalat küünlajupi valgusel, palja peaga vanamees talvises tuisus, toppides talle tasku viit vene rubla, kui ta läheb eesti jumala vastu. Indrek isegi ei tea, mis vilksatas kõik sel silmapilgul tema mõtteis. Tundus, nagu teeks ta kogu oma eluarvet, pealegi veel pöörase kiirusega, sest ema ootab, lausudes: 
“Tee, kui mind armastad!” 
“Armastan, ema,” kinnitas Indrek, ja alles nagu nüüd ta taipas esimest korda oma armastuse suurust ja oma ammuste tegude tulemuste raskust, mis vaevas teda nagu kuri vanne. 
“Siis on kõik hea, Indrek,” ütles ema imelise selgusega, “sest Vargamäel on armastust rohkem vaja kui kurja eest hoidmist.” 
Ema vaikis. Ka Indrek ei lausunud sõnagi, nagu peaks ta kogu oma jõu hoidma tarvilikuks toimetuseks, mis muidu võiks jääda tegemata. Alles siis, kui ta võis parema käe pista ema padja alla pea kergitamiseks, kuna ta pahemaga hoidis sisseantavat rohtu, lausus ta: 
“Noh, ema.” 
“Jeesukese nimel, poeg,” vastas Vargamäe Mari ja võttis Indrekult rohu vastu.“

Need olid Vargamäe Mari viimased sõnad. 






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:41 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


25. jaanuar 2019Parteide valimisprogrammidest ja natuke kultuurist neis 


Ilmus ajalehes „Postimees“ 25.01.2019 kärbituna ja toimetatuna.


Selle teksti kirjutamisega läks mul kiireks ja ette antud maksimaalpikkus sai täis enne kui jõudsin analüüsini. Eks oma osa on sellel, et alustasin eelmärkustest, kus tõin punkt haaval välja, miks selline kõrvutamine väga palju valijat ei aita (selline algus ei ole ka kirjutajale kuigi hea enesemotivaator). Asjalikuma ülevaate saab Ott Karulinilt sama kuupäeva „Sirbist“.





Parteide valimisprogrammidest ja natuke kultuurist neis
Mihkel Kunnus


Miks võrrelda valimisprogramme?
Valmisprogrammide kõrvutamine on üks tore kujutlusvõimeharjutus, selline humanitaarne sudoku. Valimisotsuse kujunemisel on nende roll üsna väike ja üldjooneline, ammugi siis mingite kitsamate valdkondade kõrvutus. Seepärast teeksin meeldetuletuseks mõned ülisemad märkused. Valimisprogramme ei tasu ülearu tõsiselt võtta, sest:
a) Üks väheseid asju, milles kindel võib olla, on see, et pärast valimisi tulevad koalitsioonikõnelused ja seega on ette teada, et mitte ühtegi erakonda ei ähvarda oht, et ta peab kõik oma lubadused ellu viima. Vastutus on ette välistatud. Iga koalitsioonipartner saab oma valijatele öelda, et meie küll tahtsime, aga vaat nemad, kellega me oleme sunnitud koalitsiooni minema, ei lasknud. Mul on miskipärast tunne, et kultuurivaldkond on üks kergeima südamega ohverdatavaid valdkondi sealjuures.


b) Programm võib olla kena ja maailmavaadegi sümpaatne, aga ometi võib n.ö. valitsusteenus olla täiesti talumatu kvaliteediga. Keskerakondlik Tallinna linnavalitsus (vähemasti Savisaare aegne) on siin musternäiteks. Keskerakonna ametlik ideoloogia on ju täiesti kena vasaktsentrism, aga tulemus oli massiivse korruptsiooni ja vankumatult lojaalse (suuresti venekeelse) valjaskonna tõttu päris hull.


c) „Täiesti arvestamata jääb valimiste juures tahtmise intensiivsus. Statistika inimese kohta suudab seda faktorit niisama vähe arvesse võtta kui teadmist, kogemust ja muud selle sarnast.“ (Erik Kuehnelt-Leddihn „Demokraatia analüüs“ §62). Eks praegu ole määravam mingi vastumeelsuse, mitte tahtmise intensiivsus, aga põhimõte jääb samaks. Ületamatu vastumeelsus võib olla mõne religioosse tabu rikkumise vastu (näiteks kooseluseadus) või keskkonna pöördumatu kahjustamise vastu üha aktuaalsemaks muutuva ökoloogilise kriisi tingimustes (näiteks Rail Baltic praegu kavandataval kujul). Samuti võib protest kurdi teerullipoliitika suhtes olla nii intensiivne, et kõik muud lubadused muutuvad selle kõrval tühiseks.


d) „Parteide valimisprogrammid olid kunagi makulatuur niipea, kui nad paberile trükiti, ning sellest staatusest pole nad pääsenud. Pigem vastupidi, maad võtval sotsiaalmeediaajastul liigutavad valijate masse üha rohkem lubadused, millega neilt võetakse ära seda, mida nad tegelikult tahavad. Vaadake Brexitit, lugege Donald Trumpi säutse. Programmidega on meie ajale kuju andvatel sündmustel üha vähem pistmist,“ kirjutas Ahto Lobjakas arvamusloos „Eesti poliitilise komberuumi ärataks vaid kõva raputus“ (PM 16.01.2018). See võimaldab osutada kahele asjale. Esiteks sellele, et Ahto Lobjakal on siin õigus. Ja teiseks sellele, et üha tähtsam on see, kes ütleb, mitte see, mida öeldakse. Ahto Lobjakas on suurepärane näide autorist, kelle tekstide suhtes võetakse üha sagedamini hinnnang ilma teksti lugematagi. Sarnaselt on ka parteilise kuuluvusega.


e) Valimisprogrammides on omajagu populismi. Populismil on erinevaid versioone ja raskusastmeid. Aga antud juhul on puutuvad asjasse siis need juhud, kui lubatakse vastastastikku välistavaid asju, võimatud asju, tühje sõnu jms. Tühjad sõnad on igasugused parendamised, süvendamised, jätkamised ja muu taoline aga ka lubadused teha midagi targalt, mõistlikult või nutikalt.Vastastikku välistavad asjad paigutuvad reeglina erinevate valdkondade vahele aga on üldjoontes sellised, mis lubavad samaaegset säästmise ja kulutamise suurendamist, väiksemat maksukoormust ja suuremat ümberjagamist, ka majanduskasvu ja keskkonnasäästlikkuse samaaegne lubamine on võimatu, kui sellega ei käi komplektis õige radikaalsed kontseptuaalsed muudatused. Võimatustega torkavad ennekõike silma muidugi valimisloosungid, aga see on juba omamoodi traditsioon, võimatus võib olla sisulis-loogiline nagu näiteks Keskerakonna puhul – ei saa olla õiglast riiki kõigle, sest pole ühtset arusaama õiglusest (seepärast üldse ongi erinevad parteid, et inimeste arusaamad õiglusest on tihti radikaalselt erinevad). Võimatus võib olla konkreetsetest oludest tulenev, näiteks Reformierakonna kombel paremat tulevikku saab lubada ainult küünik või informeerimata sinisilm. Eesti 200 loosungi lühikriitika kõlaks umbes nii: lühinägelike pikk plaan ei ole tegelikult pikk plaan, vaid parimal juhul lapsik unistus (mis tulevikuhorisondi taustal on kasumlikud Tartu Arena ja Rail Baltic praegu kavandataval kujul?! See eeldab ikka päris kangelaslikku enesepimestust nii demograafiliste, majanduslike kui ökoloogiliste prognooside suhtes!).


d) tundub, et need valimised toetuvad rohkem kui eelnevad tõmbejõudude asemel tõukejõududele. Mitte ei meelitata enda juurde, vaid hirmutatakse alternatiividega. Määravaks on pigem intensiivne vastumeelsus millelegi suhtes, kui vastupandamatu lubadus ja ära meelitamine. Seetõttu üritatakse võtta imagoloogiliselt mingi erakonna antiteesi vorm. Ilmekaim on muidugi Reformi- ja Keskerakonna dueti asendumine sotside ja EKRE duetiga, täpsemalt siis SDE katse olla mitte-EKRE, kuigi valimiskasti ääras on kõik erakonnad peale EKRE mitte-EKREd (või rangemalt võttes kõik need, kes on välistanud koalitsiooni EKREga) ja vastupidi.


Võrdlevaid tähelepanekuid kultuuripoliitikast
Olgu kohe öeldud, et alljärgnev pole võrdlev analüüs, vaid pigem praktiseeriva kultuuri-inimese katse selles üldsõnalises lugemisvaras orienteeruda ja mõningaid tähelepanekuid jagada.
Tundub, et mõni asi tehakse üsna kindlalt ära ja seda hoolimata sellest, kes saab võimule. Näiteks olemasolevate kultuuriväärtuste ja loomingu digiteerimist lubavad praktiliselt kõik erakonnad. Ja see on hea. Vabaerakonna lubaduseks oli ka kogu avaliku raha eest loodud digikraami tasuta e-laenutus, sellele saab ainult takka kiita. Aga milline konkreetselt e-loomingu õiglane autoritasu, mida nad ka lubavad, jääb selgusetuks. Taoline lubadus on ka rohelistel.
Mitmel korral peeti ka vaevaks rõhutada raamatukoguvõrkude tähtsust ja laulu- ja tantsupeotraditsiooni suurt rolli, aga need seisukohad on küllalt elementaarsed ja sellised, mida keegi ei vastusta. 
Eestikeelse teaduse toetamine leidis samuti üldist toetust.
Hoolimata suhtelisest üldsõnalisusest võib siiski öelda, et maailmavaatelised värvingud tulevad esile küll. Näiteks sotsid lubavad igale lapsele sajaeurost kultuuriranitsat (võimalust selle summa eest omal valikul kultuuriasutusi külastada) ja sõidukompensatsiooni keskustest kaugemal elavatele lastele (Reformierakond lubab tasuta külastusi riigimuuseumidesse kuni 19. eluaastani). Isamaa aga rõhutab eraalagatuse ja erarahastuse tähtsust. Seda lubavad ka teised, aga eks eraalgatus peagi tulema eraalgatuslikult, miska riigil pole siin teha muud, kui astuda eest. Näiteks muuta annetused Kultuurkapitalile maksuvabaks (sotside lubadus).
Olen nõus Ott Karulini märkusega (Sirp 25.I 2019), et Isamaa lubadus tundub veidi vastuoluline, sest ühelt poolt kinnnitatakse, et „kultuuri arengu aluseks on isikuvabadus ja inimeste soov ennast teostada“ ning „ainult vabalt arenev looming on mitmekesine ja tugev“, mistõttu seisab Isamaa „vastu igasugustele vaba so~na ja vaba mo~tte tsenseerimise katsetele“, aga samal ro~hutatakse, „et riikliku toetusega peab kaasnema ka tulemus“. Et sellist rõhutust peetakse vajalikuks, teeb ettevaatlikuks. Liiga vähe fantaasiat läheb vaja, et kujutada ette käratust: „See pole kunstiline tulemus, vaid üks järjekordne purkis**mine! See pole looming vaid Lääne laguse importimine!“ Niisamuti nagu EKRE lubaduses „Jätkame ja suurendame eesti kultuurielu valdkondade riiklikku toetamist nii moraalselt kui materiaalselt“ mõjub riiklik moraalne tugi pigem ähvardavalt kui kutsuvalt, mida iganes see ka konkreetselt ei tähendaks. Keskerakond mainib ära nii kirikute väärtustamise kui rahvusliku ja etnilise mitmekesisuse, koos vabadusega integreeruda. No vaevalt, et paremini annakski sõnastada keskteed kohalike venelaste ja eestlaste huvide vahel.
Eesti 200 alustab oma kultuuriplatvormi viitega Jakob Hurda soovitusele saada vaimult suureks. See on liigutav, sest Margus Tsahkna viimane üleskutse IRLis – saada ikka hoopis lihalt suureks – oli korraga piinlikum ja utoopilisem. Eesti 200: „Praegusajal on rahvuskultuuri jätkusuutlikkus suuresti seotud võimega globaliseeruvas virtuaalmaailmas ellu jääda, kuid meie eesmärk ei peaks olema mitte pelgalt ellu jääda, vaid luua midagi enamat, luua virtuaalruumist eesti kultuuri võimendi!“ Siin jään kõhklevaks, sest virtuaalruum pigem võimendab globaliseerumist ja ühtlustumist, Matteuse printsiip ja Pareto jaotus panevad end maksma ka siin – seal, kus on sinna antakse. Juba meie praegune põlvkond loodushuvilisi eristab pahatihti Madagaskari leemureid paremini kui künnivarest ja hakki. Me suudaks luua halenäruse Uus-Hollywoodi, aga siiski maailma parimat Eesti kultuuri. Sestap mina näen trumpi just tugevamas pinnasesse juurdumises, mitte suuremas sõltumatuses sellest. Aga nii öeldes olen selgelt valinud poole matsi ja vurle vastanduses ehk vastasseisus, mis on poliitikas üha teravam ja määravam. 
Kui sotsid lubavad Tallinna linnahalli asemele kaasaegset ooperi- ja koverentsikeskust ja transporditoetust kaugemal elajatele, siis on see linliku mõtlemise või vurleliku mentaliteedi ilming. Sama üldhoiak kumab läbi ka Eesti 200 rahvusvahelistumisidees. Vastandtendentse võib märgata EKREl, kes lubab näiteks regionaalseid toetusi, Vabaerakond, kes toob eraldi väärtusena välja pärandmaastikud – see on matslus par excellence, põhimõtteline kolimatus, need on väärtused, mida ei saa ruumiliselt teisaldada ega digiteerida), ja kõige originaalsemalt rohelised, kes viimase punktina kaheteistkümnest annab järgmise lubaduse: „Reguleerime põliskultuuridest pärinevate psühhedeelsete loodussaaduste rituaalse kasutuse – potentsiaalselt positiivse sotsiaal-kultuurilise mõjuga kombestiku, mis on viimastel aastakümnetel levinud Euroopasse ja üle maailma.“
Meelelaad, mis sünnitas selle lubaduse – julgen arvata, et kõige originaalsem lubadus üldse sel aastal –, väärib aga sügavamat järelemõtlemist igal juhul. Sest heaolu, mis on paljuski psühholoogiline fenomen, tuleks maksimaalselt lahti haakida ainelisest tarbimisest ja tootmisest. Üha ägedamaks muutuva keskkonnakriisi taustal pole vist anakronistlikumat (et mitte öelda kuritegelikumat) ettepanekut, kui soovitus loovisikutel – või kellel iganes – minna tootvale tööle.
Rohelisi ja vabakaid ühendab veel see, et tahavad kultuuri rahastuse lahti haakida tubaka-, alkoholi- ja hasartmängu aktsiisist.
Ainus, kellel võis näha mingit vihjet realistlikule arusaamale tulevikuhorisondist, millele vähegi adekvaatne pikk plaan võiks toetuda, oli Piret Ränil Elurikkuse erakonnast, kui ta vastas Kanuti Gildi saalis toimunud ürituse Poliitikapidu ankeedile. Aga see võib olla ka poliitikasse astuja kogenematus, mis pole jõudnud veel loomlollakat optimistimaski ette tõmmata, et muudkui lubada paremat tulevikku.
Üldjoontes olen aga jällegi nõus Ott Karuliniga (Sirp, 25.01.2019), et loosungite tasandil osatakse kultuuri ning ennekõike hariduse ja majanduse kokkupuutepunkte välja tuua, kuigi veenvat tegevusplaani, laia haardega kultuurikäsitlust ei ole veel ühelgi erakonnal. Aga see pole kindlasti etteheide. Kui riik hakkasks väga jõuliselt ja otsustavalt kultuuritegevust korraldama, siis midagi head sealt ei tuleks. Parim on seista eesti keelse hariduse elujõulisuse eest ja sellelt pinnalt võrsub ka Eesti kultuur. Ekspordist ja loomemajandusest on siin raske rääkida, eestikeelsuse turg on alati väike. Meie kultuur on ja jääb meile väga kalliks.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:29 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
23. jaanuar 2019Maimu Berg "Meie hingede võlad" 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 22.01.2019









Inimesem kui inimene


Maimu Berg Meie hingede võlad Hea Lugu 2018. 224 lk

Mihkel Kunnus




Pärast „Hingesugulaste“ lõpetamist oli ta tõesti arglik ja on alles hiljem õppinud seda teost nii kõrgelt hindama, nagu see kahtlemata väärib. Siiski on ta kiitusele vastuvõtlik ja laseb ennast meelsasti veenda, et ta on meistriteose loonud, kuigi ta selles veel hetk tagasi kõvasti kahtles. Muidugi ei tohi unustada, et tema tagasihoidlikkusega käib paaris iseteadlikkus, mis ulatub lausa nõmeduseni. Ta on võimeline oma kummalistest kalduvustest, oma loomuse nõrkustest ja raskustest rääkima ja siira ilmega lisama: „Need pole muud kui minu vägevate eeliste pahupool.“ Ma kinnitan teile, kes seda kuuleb, jääb seisma, suu lahti, ja sellel inimesel hakkab nii suurest lihtsameelsusest peaaegu õudne, kuid tuleb tunnistada, et just erakorralised vaimuanded koos erakorralise naiivsusega ongi see, mis kutsub esile maailma vaimustuse.
- Thomas Mann „Lotte Weimaris“


Loomingulisusest ja loovusest padratakse mis tahes humanitaarsääri valdkonnas nõrkemiseni. Eriti, mis puudutab tööhõivet või pedagoogikat. Need igikorduvad ja lõppematud tiraadid loovuse tähtsusest hariduses ja töös on äravahetamiseni ühesugused ja sedavõrd nürimeelsed ja pinnapealsed, et neid võiks genereerida arvutiprogramm. Õnneks elu ja haridus sest zombikoorist ei hooli. Loovaid inimesi on igas inimpopulatsioonis haruldaselt vähe ja see on hea. Harva taibatakse, mis on selle isikuomaduse sisu ja hind. Juba mõned head sajandid tagasi hoiatas Helvetius lapsevanemaid, et need oma võsukesi liialt ei kasvataks, nimelt suured anded ja mõistuslik käitumine olevat peaaegu vastandlikud omadused (hoiatus on suuresti asjatu, sest kasvatuse roll on siin väike). See intuitiivselt üsna hästi hoomatav tõsiasi on nüüdseks juba korduvalt ka sotsiaalpsühholoogide poolt empiiriliselt tõestatud ja kokku võetud tõdemusse, et head õppedukust koolis ei ennusta kõige paremini mitte see vaidlust äratav IQ, vaid enesevalitsus ja allumine, teisisõnu: etteantud süsteemi ja esitatud nõuete kuulekas järgimine, mitte vaimne võimekus ja loovus. On ju loovuse üks sagedamini esile toodavaid tunnuseid lausa vastupidine – võime murda etteantud süsteemist ja mõttemustritest välja. 
Tsiteerides Abraham Maslow'd: „Kui mõttetegevusel on üldse mingi tähendus, siis definitsiooni järgi on see loovus, ainulaadsus, vaimukus ja leidlikkus. Mõtlemine on tehnika, läbi mille inimene loob midagi uut, mis omakorda tähendab, et mõtlemine peab olema murranguline selles mõttes, et satub aeg-ajalt vastuollu sellega, mida on juba järeldatud. Kui see vastandub vaimsele status quole, siis on see harjumuse või mälu või juba õpitu vastand sel lihtsal põhjusel, et see peab definitsiooni järgi vastanduma sellele, mida me oleme juba õppinud. Kui meie eelnevalt õpitu ja meie harjumused töötavad hästi, saame reageerida automaatselt, harjumuslikult, tuttavalt. See tähendab, me ei pea mõtlema. Sellest vaatenurgast vaadatuna on mõtlemine õppimise vastand, mitte üks õppimise tüüp. Kui meile lubataks väike liialdus, siis võiks mõtlemist defineerida peaaegu kui võimet murda oma harjumusi ja eirata oma varasemaid kogemusi.“(„Motivatsioon ja isiksus“ Mantra, 2007, lk 364-365)


Võime eirata varasemaid kogemusi sobib aga ühtlasi eufemistlikuks määratluseks õppimisvõimetusele, et mitte öelda rumalusele. Pealegi n.ö. süsteemist pigem kukutakse kui murtakse välja. Kui tuua üks vihjeline kujund bioloogiast, siis rõhuvalt valdav osa „loovast“ geeni-kopeerimisest ehk ebaõnnestunud matkimisest (kopeerimisest) ehk mutatsioonidest on organismile kahjulikud, kui mitte saatuslikud. Isikuomadusena võib loovust vaadelda suutmatusena püsida ühiskondlikes tugistruktuurides, arengupsühholoogiliselt võib seda aga vaadelda kui teatud infantiilsust, ühe juveniilfaasi komponendi möödumatust.


Maimu Berg vestleb Vaintsa mälestusega: „Kui te Matiga meie kehvas korteris istusite, Mati põrandal soolaga üle puistatud keedukartulit mugides ja sina mingis kohmakas imelikus lamamistoolis, millest ma tekkide ja patjade abiga katsusin vormida tugitooli, siis ma muidugi ei mõelnud teie geniaalsusele. Enamjaolt olite te tüütud, lapsikud, epateerivad ja teesklevad. Sina iseloomustad Unti: „Unt on salakavalam, kui arvatakse. Ta pole primitiivne, sensuaalne hüsteerik, ta on keerulisem.“ Muidugi oli Unt keerulisem, mul ei tulnud kunagi pähe teda primitiivseks pidada, aga mitte ka salakavalaks. Unt oli sümpaatne poisike, igavene titt, armas ja väga andekas. Aga pueriilsus olemuses, pehme nunnu välimus ei tähenda tingimata primitiivsust mõtetes.“ (lk 205-206). Jah, ei tähenda. Isegi vastupidi, tihti pueriilne olemus on lausa mitteprimitiivsete mõtete eelduseks ja hinnaks. Geeniuse tarkvara passib pahatihti kõige paremini raudvarale, mis leiab just sellise vimmaka iseloomustuse – igavene titt. See sobib ühtlasi kujundlikuks kokkuvõtteks inimese evolutsioonilisele kujunemisloole, neoteenia-aspektile selles. Homo sapiens sapiens on oma eellase igavene titt, juveniilvormis suguküpsuse saavutanud arengupeetus. 
Arengupeetusel võib olla suuri esteetilisi väärtusi. Ka kunstlikult esile kutsutus aregupeetusel. Hinnati ju kunagi väga kõrgelt kastraatide heledat, meheikka jõudmata häält, mille saamiseks oli piinarikka operatsiooniga üks arenemistee ära lõigatud.

Eelöelduga ei taha ma teha muud, kui tuletada meelde loovuse hinda (küsimuse, kas kool peaks tegelema arengu või arengupeetuse toetamisega, jätaksin mõneks teiseks korraks).
Eks Maimu Berg tea sest hinnast nii mõndagi.
„Väljas oli hakanud sadama. Läksin mäest alla, tänavatel levis sooja tolmu imal lõhn, mis algava suvevihmaga ikka kaasas käib. Tahtsin sind armastada, lihtsalt, ilma Spiel'ideta, ilma alati sisse sadada võivate külalisteta, ilma sinu ja enda edevuseta, ilma sinu armukadeduseta, ilma enda pealiskaudsuseta, ilma sinu pilketa, mis tegelikult varjas su argust. Tahtsin olla truu. Tahtsin usaldada, uskuda. Tahtsin saada sinuga palju lapsi. Minu lapsik soov, mis lootusetu armastus. Vihm tihenes, äike lähenes, varsti vett lausa kallas. Mööda rentsleid jooksid ojad pori ja prügi edasi kandes. Kiskusin kingad jalast ja pistsin jooksu.“ (lk 81-2)
Ka edevus on nimekirjas, jah, see käib tihti komplekti juurde.


Thomas Mann paneb juuksuri hoole all viibiva Goethe pähe näiteks järgmised mõtted: „Juuksur püüab mulle mu edevuses mett mokale määrida. Vaevalt ta mõtleb, et on erineva formaadi ja impetus'ega edevust, et edevus võib olla sihipärane tegutsemine, tõsiselt mõtlik enesekaemus, autobiograafiline furoor, kõige pakilisem uudishimu sinu füüsilise ja moraalse olemuse vastu, looduse avarate ning seletamatute käikude ja pimedas toimunud protsesside vastu, mis on tulemuseks andnud selle olendi, kes sa oled ja keda maailm uudistab, – niisiis ei mõju Carli meelitussõna meie iseloomulikku olemust puudutades kerge, pinnapealse enesekergitusena ja -kõditusena, nagu ta arvab, vaid õnnelike ning raskete saladuste häiriva meeldetuletusena. Ma olen puust, millest loodus on mind valmis nikerdanud. Punctum. Olen, nagu olen, ja elan, pidades meeles ütlust, et vaistu varal jõuame kõige kaugemale, otse tundmatusse. Õige küll, tubli küll. Ja kogu see suure rõhu panemine autobiograafilisele ettevõtmisele? See ei sobi kokku resoluutsuse printsiibiga. Ja mis puutub arengusse, didaktilisse kujunemisloosse, kuidas sünnib geenius (mis on juba teaduslik edevus), siis põhiosa etendab siin ikkagi uudishimu arengu, olemise substatsi vastu, mis on saanud teoks ja kujuneb elu resultaadiks.“
Tsiteerisin jällegi Thomas Manni romaani „Lotte Weimaris“, kuna seal õiendab Mann arveid oma suure armastuse Goethega, ning geniaaluse ja lapsikuse seos on üks tuikavamaid teemasid selles.
Vaino Vahingu looga on seal kokkupuutepunkte ja laiemadki kattuvusi küllaga. Resoluutsuse printsiip ja teaduslik edevus. 


Mann sai Goethele vaadata siiski turvaliselt distantsilt, Maimu Berg aga oli Vaino Vahinguga lausa abielus, ühes ajas, ühes ruumis. Maimu Berg näeb Vahingut ja Unti lähemalt kui ehk psüühilise integraaluse kohalt otstarbekas: „Kaks maapoissi. Kaks pooljumalat. Kaks kirjanikku. Kaks igavest poisikest. Kaks kompleksides vaevlevat mehikest. Kaks argpüksi. Kaks naeruväärselt edevat inimest. Kaks teineteist imetlevat ja kadestavat poolt, mis parimatel hetkedel moodustasid üsna täiusliku terviku, kui kummagi suur egoism sulas ühisesse vaimususesse, sarnastesse arusaamadesse, võrratusse dialoogi“ (lk 159-160).


Ometi võib Maimu Bergi teadvus ja sisekõne olla ikka veel nii paljuski dialoog Vaintsaga ja selle jäädvustus trükisõnasse moodustab raamatust lõviosa. Käesolevast tutvustuses olen käsitlenud sellest ainult ühte tahku, mis on ülimalt ebaõiglane kitsendus ja lihtsustus, sest raamatu kunstiväärtuslikum osa on parimas mõttes psühholoogilises realismis, inimlike tõuke- ja tõmbejõudude dialektikas. Maimu igatses kunagi lihtsust, truudust, armastust ja lapsi, aga Vaintsa takerdus lapsikusse loomingulisse faasi, mis nakatas lõppeks ka Maimu. 


Käesolev tutvustus kõike muud kui kongeniaalne, nii stiililt kui meelelaadilt. Küllap on see osalt seetõttu, et autor ja arvustaja on väga erinevad inimesed, alates ainuüksi põlvkondlikust kuuluvusest või soost, aga ka näiteks visuaalsuse osatähtsusest. Maimu Berg on inimeste välimuse, jume, soengu ja eriti riietuse suhtes väga tähelepanelik (see on anne, mis siinkirjutajal puudub pea täielikult) ja moeajaloolisi fragmente on siin küllaga. Seepärast soovitaks kindlasti ka Asta Põldmäe arvustust viimasest „Loomingust“ (nr 1. 2019). Tsiteerin sealt lõpetuseks paar lõiku:


„Autor ei suuda kuidagi maha salata oma sarmi, kui see tal õnnekombel olemas on, olgu sihiseade nii range kui tahes! Teos tuikab elust ja vaimusärast. Maimu Berg on ellu armunud inimene. Raamatu ülesehitus on lihtne. Esimene jagu „Mandariinpart“ on loomult alajaotus „... ja teised“ ning järgnev, kolm korda pikem osa peamiselt epitaaf Vaino Vahingule (mahutab see muidugi ka meenutusi meie tänastest kaasteelistest, kuid nende kõneksvõtt tuleb siiski seotud olemisest nimetatuga). Ja pöördumise intensiivsus ei jäta teist võimalust kui sinavorm.
/.../
Süü süüks ja võlg võlaks, igas umbejooksnud ühenduses on see osa, mida kumbki pool enese veaks loeb, ikkagi määratlematu ja täiesti isikliku tunnetuse ning ehk teadmise asi, keegi teine seda kõrvalt päris täpselt mõõta ei saa. Kahetsust, et tema ise, Maimu, võinuks olla parem, on autor raamatus, nagu öeldud, mitmel korral avaldanud, sellega mitte liiale läinud, kuid see heliseb kaasa. Ent mis siiski väga tugeva ja puhta põhihelina raamatut läbib ja märkamata jääda ei saa, on sügav kahjutunne teisega toimunu pärast, tema lühikeseks jäänud anderikka elu pärast. See on enam kui kurbus, see on aus ja valus lein. On suur asi suuta teisest inimesest sel moel kahju tunda“(lk 147-8).


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 18:57 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
8. jaanuar 2019Kui naised olid terasest ja autod malmist 


Ilmus ERRis 08.01.2018


Kui naised olid terasest ja autod malmist



Eeva Park „Minu kuninglikud kaelkirjakud“ Hea Lugu 2018, 160lk 








Tagakaanelt võib lugeda: „Kirjanikud omavahel“ on raamatusari, milles kümme eesti kirjanikku kirjeldavad olnud ja olevat kirjanduselu loojate omavaheliste suhete kaudu. See on sari andekatest ja omanäolistest Eesti inimestest. Huvitavad isiksused, kes on aegade jooksul omavahel põrkunud, armastanud, vihanud ja leppinud. Erakud ja suhtlejad, riigimehed ja katlakütjad, loojad ja nende muusad, kostitajad ja külalised, aga kõik ka kirjanikud, kelle sõna kõlab luules ja proosas."
Kuigi Eeva Pargi raamat „Minu kuninglikud kaelkirjakud“ kuulub just nimelt sellesse sarja ja Eeva Park on lausa „geneetiline kirjanik“, julgen öelda, et see sarjakirjeldus selle raamatu kohta ülekohtuselt pisendav. See teos ei ole sugugi kitsalt kirjanike siseringi asi. Kujutan ette, et sellel raamatul on väga lai kõnetuspotentsiaal. Eeva Pargi (s 1950), ta sugulaste ja kaaskondsete elu on olnud nii tähendusrikas, et sellest on saanud dokumentaalses ja mälestuslikus vormiski panna kokku teose, milles esitlub unversaalne inimsaatus konkreetses elukäigus ja seda parima romaanikunsti vääriliselt. See on üks neid paradoksaalseid olukordi, kus erakordsus ühendub representatiivsusega, üldinimlikkusega.


See raamat on loetav väga kergelt, ka lihtsalt ajaviitena. Aga samas on siin otsivamale vaimule ka väga palju mõtteainet. Kergelt loetavas tekstikoes on rebendeid, millesse piiludes võib uppuda neist avanevasse maailma. Võtame näiteks järgmise lõigukese: „Vanaisa majapidamises olid need loomad, mida kolhoosnikue lubati: lehm, mullikas, kanad, lambad, siga. Aias õunapuude vahel kasvatati viljagi, sest maad – põldu – ju enam polud. Heinagi tehti kust sai, kõik kraaviperved kraabiti üle, sest vanaisa majapidamisest pidi söögikraami jätkuma ka meile kõigile, kes me seal suvel pika söögilaua ümber istusime ja sügisel suurte toidukoormatega linna sõitsime.“ (lk 52-3)
Kui pööraselt kaugeks ja võõraks, kui raskesti ettekujutatavast maailmast on see kirjeldusekatke pärit!
Või siis selline:
„Mingit dramaatilist tuha päheraputamist Debora [Vaarandi] ei harrastanud. Ta kinnitas, et oli alati – igas olukorras – toiminud oma veendumuste järgi, kuid ega me sellesse teemasse ülearu ei süüvinudki. Üks lugu, mida ta meenutas, oli aga vägagi otseselt kommunistliku parteiga seotud. Nimelt olid kaks vene madrust üritanud teda vanalinna treppidel röövida ja vägistada. Päris viimasel hetkel katkise näo ja lõhutud riietega pakku pääsedes avastas Debora, et koos muhvi ja kotiga oli kadunud ka tema parteipilet. Just seda – parteipileti kaotust –, mitte jõhkrat kallaletungi, meenutas ta kui tõelist katastroofi. Nimelt ei järgnenud sellele intsidendile mitte süüdlaste kinnivõtmine ega vabandav kaastundeavaldus, vaid hoopis parteiline noomitus, mis oli siis kommunistile väga karm karistus.“ (lk 31) 
Ei ole kindel kui suurt mõistmist Debora tänapäeva feministide hulgas leiaks, sest lisaks eelöeldule ütles ta Eeva Pargile sedagi „et tal on – kogu kurbusest hoolimata – hea meel, et tal laps oli, ning et emaks saamise ja olemise kogemuseta jääb naisel – inimesel – maailma mõistmine paratamatult puudulikuks.“(lk 24)
Või kas ei kajastu okupatsioonikogemuse kunstiline kontsentratsioon ilmekalt selles lausekatkes, kus ta kirjeldab lapsepõlveseltsilist, väikest Roti nimelist koera, „kes millegipärast alati ainult kolmel jalal ringi lidus ja kodus üldse toitu ei puutunud, vaid meie Pääsküla naabritelt lõbusate trikkidega maiuspalu välja lunis, [Roti] ajasid vene sõdurid üsna pea ühel varakevadisel päeval (sügavas Põllu tänava rattaroopas, kust ta jooksu pealt välja ei suutnud hüpata) kogu ümbruskonna laste silme all suure naeru saatel sõjaväe veoauto ratta all surnuks“ (lk 59) 
Samas käib elu ikka omi mustreid mööda, on (sari)abielu(probleemi)d ja vastastikused lapseröövid lahutatud abikaasade vahel.
Vilja Kiisler kirjutab:
„Eeva Park joonistab oma ema, luuletaja Minni Nurme ilmasambakuju välja nõtke ja liigutavana. Nurme toimetab poolmüütilise esiemana, kes ei karda ei keravälku ega Aadu Hinti, suudab vabakutselise heitlikus elus ära toita viis last, hoiab kindla käega teel Halli Ruuna nimelist autoloksu ja säilitab imelikult rõõmsa meele koos mõistatusliku mõtlikkusega.“
(„Kirjanduse kollane“ Postimees 7. XII 2018) 
Nii on. Mootoritehnikast teadlikumale võin täpsustuseks öelda, et Hall Ruun polnud mingi autoloks, see oli midagi palju ettearvamatumat ja deemonlikumat, see oli Moskvitš 400. Võhiklikumale lugejale võin öelda, et taolisega sõitmine on midagi raskejõustiku ja seiklusspordi vahepealset, ja et sel oli mõjuvaid põhjusi, miks „naine oli autoroolis tol ajal üsna haruldane“ (lk 56). Ja keskne põhjus võib-olla polnudki saadana patriarhaat, mis Lääne kultuuri Willendorfi Veenusest saati punase niidina läbib ja tänaseni aina võimsamaid tuure võtab, vaid näiteks see, et seda tuli vändast käima lüüa (raskejõustiku komponent) ja tõenäosus jõuda sihtpunkti oli kulli-kirja küsimus (seiklusspordi komponent). „Tänu Ruunale tundsime meiegi varsti igat maanteeveerset oja, kust sai ikka ja jälle tühjaks visisenud radiaatori jaoks vett võtta“ (lk 57)
Raamatus küll seda ei mainita, aga sel mudelil puudub salongiküte ja klaasipuhastil polnud eraldi elektrimootorit nagu tänapäevastel, vaid selle pani tööle sama mootor, mis autot ennastki (sic!). Sellest johtus oluline viga: just vihma ja lumega, kui aeglaselt pidi sõitma, töötas ka klaasipuhasti mootori madala töökiiruse tõttu aeglaselt ning ei jõudnud esiklaasi puhtana hoida. Jälle objektiivne fakt ja ajastu kunstiline kujund korraga. 
„Ema rääkis, et tal oli sõidutundi minnes alati mure, et ta ei jõua sealt enam elusana koju tagasi, ning iga kord autojuhtimist õppima minnes rivistas ta kõik oma lapsed üles ja suudles neid hüvastijätuks.“(lk 56)
Oluliseks teemaks on ka reetmine ja seda väga mitmel tasandil ja erineva kujundlikkuse astmega, osalt muidugi ajastust lähtuvalt. Lisaks inimhinge reetlikkusele, soodustas seda reetmist (ideede, riigi, vanemate, kodumaa, perekonna jne).
*
„Siis aga selgus, et esmasündinu oli sünnitusmajas vahetusse läinud ja teine ema nõudis kohtu kaudu (siis juba aastaseks saanud) laste vahetust“(lk 125).
Jajah, siis elas terasnaiste sugu, ei ole enam selliseid...


 


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:59 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
2018 raamatusoovitusi ERRi 
Koos teiste soovitajatega on SIIN.


Raamat on tarkuse, hariduse ja harituse sümbol. Ja praegu, 2018. aasta lõpul läheb sel sümbolil võrratult paremini kui sellel, mida ta sümboliseerib. Kliki- ja sotsiaalmeedia koostöö valimiseelsel ajal on iseäranis vaenulik järelemõtlikkuse suhtes, miska sujuvamaks üleminekuks soovitaks alustuseks paari sellist raamatut, mis sobivad ka hästi neile inimestle (jõulukingiks), kes muidu eriti raamatuid ei loe, aga muidu on igati ärksa ja arutleva vaimuga. 
Mihkel Muti „Kõik on hästi“ (Fabian) on järg tema menukale kogumikule „Mõtted“ (LR, 2017), seal on sellised lühikesed miniesseed ja laastukesed, tähelepanekud elust, ühiskonnast, poliitikast ja inimestest. Ideaalne öökapiraamat. Samuti on ideaalne öökapiraamat eelmisega žanrilt väga sarnane Slawomir Mrozeki valitud teoste V köide „Vested“, mille on tõlkinud loomulikult Hendrik Lindepuu. Selle aasta sisse jääb ka teine tema tõlgitud ja väga lugemisväärne teos: Poola nobelisti Czeslaw Miloszi päevaraamat „Jahimehe aasta“ (Edmund Burke'i Selts ja Hendrik Lindepuu kirjastus).
Kindlasti soovitaks veelkord üle raamatud, millest olen ERRi portaali tutvustused juba kirjutanud. Üheks on paavst Franciscuse entsüklika „Ole kiidetud. Laudato si“ (kirjastus Gallus, tõlkija Helve Trumann) ja teiseks Hans Roslingi, Ola Roslingi ja Anna Rosling Rönnlundi raamat „Faktitäius“. Viimane on eriti hea üle lugeda praeguses, täieliku sõgeduseni langevas valimislärmis, sest seal on metoodilised retseptid meeleselguseks ja rahunemiseks.
Detsembri alguses käis Eestis Hans Roslingu sõber, Rooma Klubi auliige Anders Wijkman, kes tunnustas Roslingut igati, ent rõhutas, et ökoloogiline mõõde tema töödes ja maailmapildis oli kõige puudulikum. Sellega saab ainult nõustuda, aga see polnud ka Roslingu raamatu teema. Seepärast soovitaks lisaks paavsti entsüklikale juurde lisaks hankida äsja ilmunud Eesti Rooma Klub toimetiste esimene number „Mõõt või meelevald“ (Eesti Rooma Klubi, koostanud ja toimetanud Tuuli Stewart). Selles kogumikus on ühtede kaante vahel õige eriteemalised ja erineva raskusastmega tekstid. Seal on näiteks Andres Tarandi ülevaade Rooma Klubi Eestisse tulekust, professor Kalevi Kulli (inimkondliku) maharahunemise retsept, Tallinna Tehnikaülikooli emeriitprofessori Sirje Keevalliku ülevaade kliimaga toimuvast, kaks tulevikku vaatavat artiklit Tallinna Ülikooli strateegilise juhtimise ja tuleviku-uuringute professorilt, Riigikogu Arenguseire Keskuse eksperdilt Erik Terkilt, mitu artiklit hariduse (tuleviku) teemadel jne. Lühimalt: tegu on väga mitmeharulise ja hõlmava kogumikuga, mille hankimine väärib hankimisvaeva (selleks tuleb minna Eesti Rooma Klubi lehele).
Samasse perekonda kuulub ka Valdur Mikita värske raamat „Eesti looduse kannatuste aastad“ (Välgi metsad). Tegu on Mikita sellise teosega, milles on ilukirjanduslikku pehmendamist märksa vähem kui ta eelmistes teostes ja praegune metsanduspoliitika saab siin kõvasti ja õigustatult pihta. Isegi sedavõrd, et peeti vajalikuks algatada Mikita vastu eriti jälk ja madal diskrediteerimiskampaania, mille käigus paisati ajakirjandusse inimeste süvenemisvõimetusele (põhjendatult) apelleerivad klikikorjepealkirjad, kus refereeriti valikuliselt ja suunava pahatahtlikkusega Mikita kunagist artiklit Eesti Ekspressis, kus ta rääkis oma väiksemahulisest, pettumust valmistanud metsamüügist ja vajadusest teha metsamüügietehingud läbipaistvaks. Seepärast soovitan Eesti rahva, kultuuri ja looduse tulevikust hoolivatel inimestel kindlasti lugeda seda raamatut ka.
Ettevõtlikuma pilguga elule vaatavatele inimestele soovitaks aga ÜROd ja eri riikide valitsusi nõustanud ettevõtja ja majandusuuendaja Gunter Pauli raamatut „Sinine majandus 3.0. Kasumlikud ärimudelid, mis taastavad planeeti“ (Lilleoru keskus OÜ, tõlkija Vahur Lokk), see ei paku mingit imerohu, sest ainult eluvõõras utopist saab pakkuda tõsimeeli imerohtu, küll aga võib siit leida inspiratsiooni ja näiteid sellest, kuidas hapuks kiskuvat olukorda leevendada. Ja see on juba päris suur asi. Võimalik, et isegi parim asi, sest nagu ökoloogiliselt tundlik Briti konservatiiv Roger Scruton ütleb igati soovitatavas raamatus „Kuidas olla konservatiiv?“ (EKSA, tõlkinud Mart Trummal)läbi lord Salisbury suu: „Viivitus on elu“. Kui maailm liigub (öko)katastroofi suunal, siis viivitus on elu, on.
Et aga ühiskonnamure ja maailmasaatus päris enda alla ei mataks – kui hädakraaksumine ja apokalüpsisepasunad ei põhjusta muud kui tegutsemishalvatust, siis olgu nad pigem vait! – siis soovitaks lõpetuseks kahte suurepärast raamatut sarjast „Kirjanikud omavahel“. Ei maksa sest nimetusest end heidutada lasta. Eeva Pargi „Minu kuninglikud kaelkirjakud“ ja Maiu Bergi „Meie hingede võlad“ (kirjastus „Hea Lugu“) on väga üldinimlikud ja hingehariduslikud, kirjanduselust ei pea sealjuures üldse huvituma.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:45 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
8. detsember 2018Robert Nozicki raamatu "Anarhia, riik ja utoopia" ilmumise puhul 
Kirjastus Ilmamaa andis äsja välja USA filosoofi Robert Nozicku peateose "Anarhia, riik ja utoopia" (tõlkis Jüri Eintalu).
Sobib hästi ühiskondlikult mõtlevale inimesele jõulukingiks :)


Olgu asjaosalised kiidetud!

Sel puhul on autori (Mats Volberg) loal all ära toodud raamatu saatesõna.













Kui lääne filosoofia ajalugu esitatakse poliitikafilosoofia perspektiivist, öeldakse mõnikord, et pärast John Stuart Milli ja Karl Marxi oli kogu valdkond sisuliselt varjusurmas kuni 20. sajandi teise pooleni, mil John Rawls selle ellu äratas. Olenemata sellest, kas see väide on täpne või mitte,1paistis vähemalt Robert Nozick umbes nii arvavat, sest ta kirjutab, et Rawlsi “A Theory of Justice” (1971) on panus, mille väärilist pole nähtud “pärast John Stuart Milli kirjutisi, kui üldse kunagi” (lk. 271), ja seetõttu peavad poliitikafilosoofid edaspidi “kas töötama Rawlsi teooria raames või siis selgitama, miks nad seda ei tee” (lk. 271–272). Nozick ise valib teise tee ning kuigi sissejuhatavates filosoofiakursustes reklaamitakse käesolevat teost kui vastust Rawlsi teosele, pühendab Nozick Rawlsile vastamiseks ja oma poolse alternatiivse õiglusteooria esitamiseks vaid ühe peatüki kogu raamatust. Nozicku peamine eesmärk on hoopis leida õigustus riigi eksisteerimisele (millele viitab ka raamatu esimene rida).2 Siiski on meeldiv nentida, et teatud mõttes saab eesti lugeja seda ligi poolsajandit tagasi toimunud debatti nüüd ise sarnasel moel kogeda, sest Rawlsi 2015. aastal ilmunud teose “Õiglus kui ausameelsus: taasesitus”3 ja Nozicku käsitluse tõlke ilmumise vahele jääb umbes sama pikk ajaline vahe kui Rawlsi ja Nozicku raamatute esmaväljaannetel 1970. aastatel. Kuna Nozicku teos “Anarhia, riik ja utoopia” (1974) on niivõrd mahukas ning see on olnud niivõrd mõjukas, ei ole mul mingit lootust pakkuda lugejale ammendavat konteksti ja kirjeldust kõigele, mis seda vääriks või vajaks.4 Alustan paari kommentaariga Nozicku ning tema teose kohta üldiselt. Seejärel järgin pealkirja poolt antud kolmikstruktuuri ning vaatan lähemalt anarhia-küsimust ehk kas üldse mingi riik on õigustatud, küsimus, millele Nozick vastab jaatavalt, ent nendib, et ainult minimaalne riik; seejärel pöördun riigi-küsimuse juurde ehk kas võiks olla õigustatud ulatuslikum riik kui minimaalne, millele Nozick vastab, et mitte ilma inimeste õigusi rikkudes; ning viimaks jõuan utoopia-küsimuseni ehk kas selline minimaalne nägemus pole liialt kahvatu, millele Nozick vastab eitavalt. Kuna Rawlsi ja Nozicku vahelised erinevad seisukohad tulevad väga hästi välja 7. peatükis, tundub sobilik mainida mõnd sama olulist sarnasust nende mõtlemises. Lõpetan saatesõna sellega, et püüan vaadata, kuidas Nozicku mõtted sobituvad tänasesse poliitilisse diskussiooni sotsiaalse õigluse vallas.




I
AUTORIST


Robert Nozick (1938–2002) oli väga omapärase ning elava stiiliga autor, olen kindel, et lugejale paistab see kohe esimestelt lehekülgedelt hästi välja. Nagu ta ise eessõnas ütleb, olevat tema eesmärk esitada filosoofiline uurimus (exploration), mitte traktaat ega lõplik tõde (lk. 11). See tähendab, et ta jätab tihti küsimused lahtiseks, annab lugejale vaid esialgsed tulemused või lihtsalt tõstatab hulga küsimusi. Selle viimase võtte puhul on mõnikord keeruline mõista, kas need on mõeldud retooriliste küsimustena, mis peaksid Nozicku argumentatsiooni edasi viima, või on need küsimused, mida Nozick esitab lugejale, kutsudes teda kaasa mõtlema, või esitab Nozick siiralt küsimusi, millele ootab lugejalt vastuseid. Samas ei peaks lugeja arvama, et teda ootab ees raamat, kus puudub argumentatiivne rangus ning analüütiline lähenemine. Kaugeltki mitte. Nagu Nozick ise eessõnas kirjutab (lk. 8), on ta valinud sellise laadi, mis on omane kaasaegsetele filosoofilistele töödele epistemoloogias või metafüüsikas. Nozick on igati õigustatud oma tööd selliselt iseloomustama, eriti kuna ta ise aitas nende valdkondade arengule kaasa, lisaks veel teadusfilosoofiale ning aksioloogiale (“Philosophical Explanations” (1981), “The Examined Life” (1989), “The Nature of Rationality” (1993), “Socratic Puzzles” (1997), “Invariances” (2001)). Eric Mack (2018) kirjutab Stanfordi filosoofiaentsüklopeedias, et nooruses pooldas Nozick sotsialismi ning asutas Columbia ülikoolis õppides üleriigilise vasakpoolse liikumise Students for a Democratic Society kohaliku haru. Kuid Princetoni ülikoolis kraadiõppes tutvus ta Murray Rothbardiga, kes kallutas Nozicku libertaarlike vaadete poole. Mack (2018) lisab, et Nozicku raamat šokeeris
filosoofilist maailma (sest on ju üldteada, et ülikoolid on pigem vasakpoolsed, aga käesolev teos üsna parempoolne). Nozick paistis seda šokki täiesti ette aimavat, ta märgib teose eessõnas (lk. 7–8), et kindlasti leidub lugejaid, kes ei taha uskuda tema järeldusi, ning enamik inimesi, keda ta tunneb ja austab, temaga ei nõustu. Kuid ta tuletab lugejale meelde, et pelgalt sellele osutamine, et esitatud vaade on vastuolus vaatega, mida lugeja soovib omaks võtta, ei ole veel vastuväide esitatud vaatele. Mis loevad, on argumendid, ning Nozick usub, et argumendid on tema poolel. Kahtlemata on see tõsi, et argumendid on need, mis loevad. Aga iga argument koosneb eeldustest ja kuigi võib leiduda alamargumente üksikute eelduste kaitseks ja omakorda nende argumentide alamargumente jne., siis ühel hetkel peab põhi vastu tulema. Selline uute argumentide leidmine ei saa minna “kuni alguseni välja” (all the way down). Ühel hetkel tuleb öelda: “Siin on minu aluseeldused ja nende põhistamiseks ei ole enam argumente.” Juhul kui keegi võtab omaks teistsugused aluseeldused, siis võib ta tunnistada, et Nozicku argumendid on küll kehtivad, aga kuna arvamused aluseelduste osas lähevad lahku (ning sinna pole midagi parata),siis ei peata Nozickuga tingimata nõustuma. Probleemiks on siin muidugi see, et Nozicku aluseeldused on kahtlaselt sarnased Rawlsile (sellest pikemalt hiljem). Nagu juba mainitud, on käesolev raamat üsna mahukas ning hõlmab hulga erinevaid teemasid. Raamatu oluliseks vooruseks on see, et mitmed selle osad on täiesti iseseisvalt loetavad, eraldi kogu ülejäänud raamatust. Sellise võimaluse tuntuim näide on 3.peatükis käsitletav kogemusmasina mõtteeksperiment, (mis on ilmselt see tekst, mille järgi Nozickut kõige enam tuntakse) (lk. 76–79) aga ka avaliku teadustussüsteemi mõtteeksperiment 5. peatükis (lk. 146 jj.) või Wilt Chamberlaini näide 7.peatükis(lk. 241jj.). See, et viimaks on ilmunud neist (ja teistest sarnastest osadest) eestikeelne tõlge, mis on kergelt kättesaadav, on kindlasti meeldivaks uudiseks kõigile neile, kes ühel või teisel tasemel filosoofiat õpetavad. Kuid huvi selle raamatu vastu ei peaks piirduma vaid filosoofidega, siin on palju huvitavat ka õigus- ja majandusteadlastele ning kõigile teistele, keda huvitab ühiskonna toimimine.


II
ANARHIA




Kuigi Nozicku raamatust mõeldakse tihti kui tema õiglusteooria detailsest esitusest, pühendab ta konkreetselt õigluse küsimusele vaid kaks peatükki, ning raamatu peamiseks küsimuseks on, nagu juba mainitud, hoopis riik ja selle olemasolu õigustamine. Probleem kerkib Nozicku ette sellisel kujul seetõttu, et ta alustab olulise aluseeldusega, et “indiviididel on õigused”. Kui lugeja sooviks siinkohal teada, kust need õigused tulevad või mis on nende õiguste aluseks, siis selles osasjääbNozickuvastusüsnanapiks(vt.nt.lk.66),sellele juhtis tähelepanu juba Thomas Nagel (1975: 142–144) raamatule kirjutatud retsensioonis. 1. peatüki lõpus mainib Nozick, et toetub John Locke’i kirjeldusele loomuseisundist ning et täielikku seletust loomuseaduse alustele ei leidu ka tema “Teises traktaadis”, mistõttu sellise täieliku aluse pakkumine jääb igal juhul mõneks teiseks korraks (lk. 27). Siiski selgub hiljem, et neil õigustel on kantiaanlik alus, “indiviidid on eesmärgid ja mitte pelgalt vahendid; ilma nende nõusolekuta ei või neid ohverdada või kasutada muude eesmärkide saavutamiseks” (lk. 59). Sellise aluse puhul teame, et need õigused on võrdselt kõigil ratsionaalsetel olenditel ning niivõrd, kuivõrd isiku mõiste hõlmab ratsionaalsust, teame, et need õigused on võrdselt kõikidel isikutel. Kuna õiguste mõiste taandub mitte pelgalt vahendiks olemisele, siis ütleb Nozick, et “on asju, mida ükski isik või isikute rühm ei tohi [teistele] teha (nende õigusi rikkumata)” (lk. 7). Kuna meil kõigil on õigused ja need õigused on võrdsed ja kuna need õigused piiravad meie tegutsemist, siis on küsimus, mida Nozick püüab lahendada see, kuidas üldse saab eksiteerida mingeid võimu- või alluvussuhteid isikute vahel (ilma et neid õigusi rikutaks). Inimeste ühenduses, kus poleks võimu- ega alluvussuhteid, ei oleks tavaarusaama järgi riiki, seega vastates sellele küsimusele, vastab ta ka eelmisele küsimusele. Sisuliselt seda sama küsimust, olgugi et teistsuguses sõnastuses, on hiljem püüdnud lahendada ka Rawls. Tema lähtepunktiks oli see, et isikud on vabad ja võrdsed, mis tähendab, et neil on teatud omadused ja staatus, mis nõuab nende teatud viisil kohtlemist. Rawlsi jaoks saab isikute staatus kui vaba ja võrdne algusesarnasest kantiaanlikkust algest (vt. pikemalt Volberg (2013) ja Volberg (2015), eriti4.peatükk). Ning “Poliitiliseliberalismi”(Rawls1993: 4) keskseks probleemiks on “kuidas on võimalik püsivalt eksisteeriv õiglane ja stabiilne ühiskond, mis koosneb vabadest ja võrdsetest isikutest, kes on jäädavalt ja sügavalt lahutatud mõistlike lahkarvamuste poolt religioossetes, filosoofilistes ja moraalsetes doktriinides”. Hiljuti on Gerald Gaus (2011: 1) püüdnud seda probleemi, olgugi et jällegi teises sõnastuses, lahendada küsides: “Kuidas saavad vabad ja võrdsed isikud nõuda endale voli teha ettekirjutisi teistele vabadele ja võrdsetele isikutele?”


Nozicku vastus sellele probleemile, kokkuvõetuna ühte lausesse, on, et riik kerkib loomuseisundist ilma kellegi õigusi rikkumata esile seeläbi, et iga üksik ratsionaalne agent taotleb omahuvi (ja mitte riigi loomist). Veidi pikemalt seletatuna käib see protsess umbes järgnevalt. Alustades locke’ilikust loomuseisundi kirjeldusest, märgib Nozick, et sellisel elul oleks mitmeid ebamugavusi ning raskusi. Eelkõige seonduvad need oma õiguste maksmapanekuga ning kohtumõistmisega. Olles üksikisikud loomuseisundis, oleks meil kõigil õigus mõista kohut nende üle, kes meile või teistele on liiga teinud, aga see oleks tihti keeruline,sest üksikisiku jaoks oleks korraliku kohtuprotsessi läbiviimine pikk ja vaevaline.Lisaks tekib probleeme sellega, et loomuseadust saab mitmeti tõlgendada, seega peame enne loomuseaduse rakendamist püüdma lahendada konfliktid erinevate tõlgenduste vahel. Kui Locke hüppab selle juurest üsna otse seisukohani, et järelikult tuleksid inimesed kokku ja sõlmiksid ühiskondliku lepingu riigi asutamiseks, siis Nozick märgib, et seal peaks olema vahepeal veel üks etapp. Kuigi ühiskondlikku lepingut ei ole, toimub siiski koondumine, selleks, et loomuseisundi ebamugavustega hakkama saada, aga see koondumine ei ole ühte kesksesse riiki, vaid mitmetesse väiksematesse kaitseühendustesse. Kaitseühenduse liikmed lähevad teistele liikmetele appi, kui neil on vaja oma õigusi maksma panna; kuna ühenduses peitub jõud, siis on selline ühendus kõigile liikmetele vastastikku kasulik. Vajadus panna mõnikord oma õigusi maksma oma kaitse ühingu mõne teise liikme vastu tekitab teatud raskusi. Kui kaitseühenduse eesmärk on pakkuda oma liikmetele vastastikku kaitset, siis kumma poolel peaksid teised liikmed olema? Killustumise vältimiseks arendaks iga kaitseühing välja mingi kindla ühtse protseduuri sisemiste konfliktide lahendamiseks. Kokkupuuted teiste kaitseühingutega viivad loomulike protsesside tulemusel selleni, et ühe piirkonna enamik elanikke on ühe ja sama domineeriva kaitseühenduse liikmed. Domineeriv kaitseühing on küll väga sarnane riigile, kuid ei ole veel päris riik, sest ei taotle jõumonopoli, ta ei proovi keelata teiste kaitseühingute tegutsemist. Mõned kriitikud (Childs (1977) ja Mack (1978)) on sellel kohal välja toonud, et kuna domineeriv kaitseühing on vaid väiksemate kaitseühenduste konföderatsioon, siis on see riigist isegi veelgi kaugemal, kui Nozick arvab. Sest selleks, et säiliks vaba konkurents erinevate võimalike kaitseteenuste ning nende hindade vahel, peaks konföderatsiooni kuuluma mitmeid erinevaid ja enam-vähem võrdseid kaitseühinguid. Aga juhul, kui domineeriva kaitseühingu alamühingute vahel on terve konkurents, ei saa ju nende vahel olla sellist ühtsust, et olla riigile nii lähedal, kui Nozick arvab, et me oleme. Teine asjaolu, millele siin mõelda, on see, et võib-olla oleks domineeriv kaitseühing just lähemal riigile, kui Nozick arvab. Sest asjaajamise efektiivsuse mõttes oleks võib-olla lihtsam ja kergem nõuda kõigilt teatud piirkonnas olevatelt inimestelt hinda kaitseteenuse eest ning siis kõigile üht ja sama teenust pakkuda. Selle asemel, et sõlmida individuaalsed lepingud ning hakata siis õiguste kaitsel kindlaks tegema, kes ja kas millise kaitsepaketi eest on maksnud, nagu Nozick ette kujutab, et domineerivas kaitseühingus tehtaks. Juhul kui piisava hulga inimeste ja mingi ala hõivamisel võtaks domineeriv kaitseühing kasutusele kõiki hõlmava lahenduse, lihtsalt selle tõttu, et see oleks bürokraatia mõttes lihtsam, oldaks palju rohkem riigile sarnane, sest maksud ning universaalne kaitse on need tunnused, mida Nozick mainib (lk. 39 ja 49). Esimene asjaolu, millele tahaksin lugeja tähelepanu suunata selle peatüki (ja laiemalt kogu I osa) juures, on Nozicku ideaalteoreetiline eeldus, et meil on tegu piisavalt informeeritud ja ratsionaalselt tegutsevate ning oma individuaalset kasu taotlevate agentidega. Kui iga isik tegutseb nii, nagu seda ennustavad mänguteoreetilised ja majanduslikud mudelid, siis saame tõesti rääkida sellise loo sellise tulemusega. Aga tegelike riikide olemasolu põhjendamine ei pruugi siiski väga hästi läbi minna, kui hakkame arvesse võtma seda, et inimesed ei ole alati piisavalt informeeritud ja ratsionaalselt toimivad ega taotle alati isiklikku kasu. Nozick võiks vastata, et sellest pole lugu, sest tema otsib potentsiaalset seletust ehk seletust “mis oleks korrektne seletus, kui kõik temas mainitu oleks tõene ja teostunud” (lk. 25); veelgi enam, Nozick arvab, et potentsiaalne seletus, mis on fakti-vigane “kannab endas suurt valgustust” (lk. 26). Seega empiiriline ebatäpsus ei ole tema jaoks suur probleem. Kuid kuidas siis domineerivast kaitseühingust saab riik nii, et kellegi õigusi ei rikutaks? Kuidas domineeriv kaitseühing saavutab jõu monopoli ja tõrjub välja kõik teised kaitseühingud? Lühidalt: kuigi õigustest tulenevad lisapiirangud, mis toimivad absoluutsete keeldudena, on õiguste rikkumine lubatav nii kaua, kuni rikkumisi on võimalik kompenseerida ja need ka tegelikult kompenseeritakse. Seega rikub domineeriv kaitseühing küll teiste kaitseühingutesse kuuluvate isikute õigusi olla omaette, aga samas saavad nad kompensatsiooniks olla domineeriva kaitseühingu liikmed, seega ei ole nende neto-olukord kehvem. Selle protsessi tulemusel olemegi jõudnud minimaalse riigini, mis “piiratud kitsastele funktsioonidele kaitsmaks meid jõu, varguse, pettuse eest, jõustamaks lepinguid jne.” (lk. 7). Õiguste rikkumise kompenseerimine on omaette huvitav mõte. Nozicku jaoks on oluline eeldus, et kompenseerimine on alati põhimõtteliselt võimalik, kuigi tuleb ette
olukordi, kus see pole praktiliselt võimalik (ning sel juhul pole järelikult ka õiguste rikkumine lubatav). Kuid mulle tundub, et on olemas olukordi, kus kompenseeritavatel õiguste rikkumisel on mitte-kompenseeritavaid tagajärgi. Kui keegi võtab ilma minu loata minu auto ning järgmisel päeval tagastab selle, pakkudes kompensatsiooniks näiteks rendiauto ühe päeva hinna või 24 tunni jooksul tehtud taksosõitude hüvitamist, siis on mul sellest väga vähe abi, kui mul jäi selle puuduva auto tõttu osalemata ülikooli sisseastumiskatsetel või nägemata oma lapse sünd. Ükski rahasumma ega muud teened ei saa heastada seda, et jäin ilma võimalusest sel konkreetsel aastal nende konkreetsete kaastudengitega ülikoolis käia või olla oma elukaaslase kõrval olulisel hetkel meie pere elus. See ei pruugi iseenesest olla probleem Nozicku teooria jaoks, sest ta on juba arvestanud õiguste keelatud rikkumisega, kui kompenseerimine pole võimalik. Küll aga teeb selliste juhtumite olemasolu tegelikult kompenseeritavate rikkumiste tuvastamise oluliselt keerulisemaks. Õiguste rikkumise kompenseerimine võib tekitada veel teisigi probleemseid olukordi, nimelt siis, kui keegi on õiguse rikkumisest saanud rohkem kasu kui kompenseerimiseks kulub. Näiteks kui A varastab B-lt 1000 eurot ning investeerib selle C ettevõttesse. C on väga edukas ning investeering toob A-le 5000 eurot tulu. Kui A kompenseerib B-le algselt varastatud summa ning väikse lisa, näiteks 500 eurot,siistallejääbikkaveel3500eurotalles.Õigusterikkumisest tulu teenimine ei tundu õige, mis tähendab, et A peaks rahast loobuma, kuid kelle kätte see võiks minna? B-l pole sellele rahale justkui mingit nõuet, sest tema on oma kompensatsiooni saanud, kuna ka C on kaudselt saanud tulu kellegi õiguse rikkumisest, siis ei tohiks too 3500 eurot ka talle minna. Üks kandidaat oleks riik, kes võiks sellise ebaõiglaselt teenitud tulu konfiskeerida, et kompenseerida õiguste rikkumisi, kui muud võimalused kompenseerimiseks puuduvad. See aga võib olla juba minimaalse riigi funktsioone ületav.5 Ühtlasi peaks siin ära märkima selle, et kompensatsioon on ette nähtud vaid õiguste rikkumise eest, selle eest kui A on tekitanud B-le kahju, ning kompensatsioon on B asetamine endisesse olukorda. Kuid ei ole selge, et selline nägemus piiraks või keelaks isikute ellu sekkumist nende elu paremaks tegemise nimel. Kui keegi peseb minu auto või minu maja aknad ilma minu teadmata ja ilma minu nõusolekuta,siisolenmakahtlemataparemasolukorraskuima olin enne, sest mul on nüüd hüve, mida mul enne polnud. Paternalistlike poliitikate eesmärk on parandada selle poliitika subjektide heaolu nende autonoomia arvelt. Kui konkreetne paternalistlik poliitika P ka tegelikult heaolu kasvatab ning kasvatab seda rohkem kui on kaotus autonoomias, siis ei pruugi üldse midagi olla, mida kellelegi kompenseerida. Niivõrd, kuivõrd Nozick eelistab maksimaalset vabadust, siis ta peaks olema paternalistlike poliitikate vastu.6 Nozickul on vähemalt kaks viisi, kuidas sellele vastata. Esiteks võiks ta öelda, et pelk teadmine, et on võimalik, et sekkutakse minu ellu (keegi tuleb minu akna taha ämbri ja harjaga), on piisav, et kahandada minu heaolu selliselt, et saadav hüve ei ole piisav ning on vaja mingit lisakompensatsiooni. Teiseks võiks ta öelda, et igasugune paternalistlik poliitika kohtleb oma subjekti kui pelka vahendit, sest ei võta teda kui isikut, kelle “elu on tema enda juhtida” (lk. 64), vaid kui vahendit, saavutamaks paternalisti enda eesmärki. Michael Sandel (2013) heidaks aga Nozickule seoses tema eeldustega isikute ja õiguste kompensatsiooni kohta ette hoopis midagi muud. Sõltumata sellest, kas inimesed niimoodi mõtlevad ja tegutsevad, ei tohiks me sedalaadi majanduslikku mõtlemist (mis püüab kõike numbritesse ja tihti just rahanumbritesse panna) rakendada alati ja igal pool. Sandel leiab, et kui me sotsiaalsete probleemide lahendamisel mõtleme stiimulite või tegevuste hinna7 peale, siis me rikume tihti tolle tegevuse olemuse. Seda nii praktiliselt kui moraalselt. Näiteks majanduslik mõtlemine liiklustrahvide puhul rikub olemust selliselt, et trahv kaotab oma negatiivse hinnangu ja muutub pelgalt ostetud õiguseks parkida valesti; pulmakõne, mille ostad mõnelt firmalt (sest leiad, et isekirjutatud kõne hind on liiga kõrge), rikub sinu sõpruse olemust. Kui elame ja tegutseme maailmas, kus me tunnistame kõigi teiste isikute õigusi, aga teame, et nende õiguste rikkumine on lubatud eeldusel, et me neile isikuile selle kompenseerime, siis Sandeli positsioonilt oleme ära rikkunud kogukonnana elamise olemuse. Teised inimesed pole enam minu võrdsed kaaslased, vaid olendid, kellega ma võin teha igasuguseid asju, eeldusel et olen nõus selle eest vastava hinna tasuma. Olles alustanud sellest, et isikutel on õigused, aga ilma neid rikkumata on võimalik minimaalse riigi tekkimine, peab Nozick järgmisena küsima, kas võib olla põhjendatud veelgi ulatuslikuma riigi teke.








III 
RIIK


Raamatu II osa eesmärk on näidata, et laiem kui minimaalne riik ei ole õigustatud. Üks põhjus, miks ulatuslikum riik võiks olla õigustatud, on see, et selline riik oleks vajalik jaotava õigluse saavutamiseks. Seetõttu kulutab Nozick raamatu 7. peatüki oma õigustatustel (entitlements) põhineva õiglusteooria esitamisele, mis ei vaja tingimata ulatuslikku riiki (kuigi on erandeid, millest räägin hiljem). Samuti kritiseerib Nozick pikalt Rawlsi õiglusteooriat, näitamaks, et ei leidu head alternatiivset teooriat, mis siiski paksu riiki vajaks. Raamatu 8. peatükk, nagu selle pealkirigi viitab, koondab endasse mitmeid väiksemaid teemasid, mis kõik võiksid pakkuda piisava aluse paksu riigi loomisele, kuid mis Nozicku hinnangul siiski selleks alust ei anna. Selle osa viimases peatükis vaatleb Nozick kolme võimalikku protsessi, kuidas minimaalsest riigist võiks paksem riik välja kasvada, aga ükski neist ei paistaks Nozicku arvates osalevatele isikutele piisavalt atraktiivne, et sellel juhtuda lasta. Kahtlemata lasub raskuskese 7. peatükil. Lähtudes aluseeldusest, et isikutel on õigused (seal hulgas õigused omandile), on igasugune ümberjaotamine ehk võrdsustamine (isegi kui võrdsustame võimalusi ja mitte tulemusi) probleemne, sest nagu Nozick kirjutab: “On kaks viisi … otseselt halvendades nende olukorda, kellel on soodsamad võimalused, või parandades nende olukorda, kellel on vähem soodsad võimalused. Viimane nõuab ressursside kasutamist ja toob seega samuti kaasa kellegi olukorra halvenemise: nende olukorra, kelle valdustest võetakse selleks, et parandada teiste olukorda.”(lk.345) Seega peab õiglusteoorial olema mingi teine siht kui kindla lõpptulemuse saavutamine. Nozicku õiglusteooria põhiline mõte seisnebselles, et õiglase maailma puhul ei ole oluline mitte üks või teine konkreetne jaotus kui lõpptulemus, vaid selle jaotuse ajaloolisus. Ei ole oluline, kui palju kellelgi midagi on, oluline on, et kuidas need, kellel midagi on, said selle, mis neil on. Seega kui näiteks Rawlsi teooria järgi dikteerib õiglus, et neil, kellel on kõige vähem, oleks kõige rohkem, võrreldes iga teise võimaliku jaotusega, siis maailm, kus see tingimus on täidetud, sõltumata sellest, kes on need konkreetsed isikud, kellel on kõige vähem, oleks õiglane. Nozick aga ütleks, et võib vabalt olla nii, et maailm, kus isik A omab kõige vähem (aga siiski kõige rohkem kui kõige vähem omav isik võiks omada) on õiglane, samas kui maailm, kus isik B on isikuga A täpselt samas positsioonis, ei ole. Ja seda põhjusel, et teod ja tehingud, mis viisid A tema tulemuseni, olid õiglased, samas kui teod ja tehingud, mis viisid B tema tulemuseni, ei olnud õiglased. Nozicku teooria on ajalooline, sest ta hoolib sellest protsessist, kuidas tulemuseni jõuti, ning ei ole sisuline, sest ei määratle ette ära ühtki konkreetset tulemust. Nozicku peamine argument igasugust konkreetset mustrit või lõpptulemust taotlevate jaotava õigluse teooriate vastu seisneb selles, et need pole kunagi tegelikult teostatavad. Selle argumendi ilmestamiseks kasutab ta tuntud Wilt Chamberlaini näidet, kus algne õiglane jaotus (olgu see milline tahes) asendub väga teistsuguse jaotusega, kui miljon inimest annavad kõik vabatahtlikult Wilt Chamberlainile 25 senti. Teisiti öelduna, kui vaid kindel muster või lõpptulemus on õiglane, siis igasugune isikute vaba tegutsemine tegutsemine kaldub häirima neid mustreid. Rawlsilik vastuväide sellele Nozicku argumendile võiks olla, et Nozick on esitanud liialt lihtsa pildi mustripõhistest õiglusteooriatest. Sest kui meil on õiglusteooria, mis püüab kehtestada printsiipi “jaota kõigile vastavalt nende IQ-le”, siis selle kehtestamine ei seisneks suure keskse valitsuse organisatsiooni, mis pidevalt mõõdab inimeste IQ-d ja nende omandit ning siis seda vajadusel ümber jaotaks, loomises. Rawlsiliku lähenemise mõte oleks teha nii, et kõik põhistruktuuri kuuluvad institutsioonid oleks selliselt kujundatud, et vaba tegutsemise tulemusel need, kellel on kõrgem IQ, jõuaksid tippu ja need, kellel on madal IQ, langeksid põhja. Mõelgem korraks korvpalli kui mängu peale, mis selgelt eelistab pikki mängijaid. Kuskil ei ole reeglit, mis ütleks, et “jaota edu korvpallis vastavalt mängijate pikkusele”, ning ei ole ühtki institutsiooni, mis võrdleks kahe võistkonna mängijate pikkusi ja annaks võidu selle põhjal ühele. Pigem on nii, et korvpall kui mäng on selliselt kujundatud, et mängu erinevad aspektid pakuvad pikkadele mängijatele eeliseid, sest on lubatud blokeerida viskeid, haarata lauapalle ning visete sooritamisel ollakse korvile lähemal. Selle tulemusel on nii, et pikad mängijad onajalooliseltolnudedukamad,kuidlühikeolemineeitähenda tingimata ebaedu.8 
Seega rawlsilik õiglusteoreetik võiks vastata Nozickule, et oluline ei ole mitte pidev ja äkiline sekkumine isikute eraellu ja nende otsustesse, selleks et soovitud mustrit saavutada või seda hoida, vaid oluline on ehitada institutsioonid selliselt, et isikud oma tavalises toimimises jõuaksid soovitud mustrini. Nozicku vastus aga sellisele argumendile oleks, et kuna maailm on pidevalt muutuses — nii võimalused kui eelistused ei ole staatilised — tuleks siiski pidevalt sekkuda isikute eraellu. Sest kui tänase tehnoloogia ning käitumisharjumuste juures nõuab soovitud mustri saavutamine ühtmoodi institutsioone, siis homsete tehnoloogiate ja käitumisharjumuste puhul võib meil hoopis midagi muud vaja olla. 7. peatüki teises pooles võtab Nozick juba konkreetsemalt Rawlsi teooria sihikule ning tõstatab mitmeid olulisi teemasid, mis viitavad Rawlsi teooria teatud puudustele või vähemalt küsitavustele. Esiteks, Rawlsi teooria ja argumentatsioon selle kaitseks keskendub gruppidele, s.t. nt. kõige vähem kindlustatutele või kõige enam kindlustatutele. Nozick, kelle lähtepunkt on väga individualistlik, küsib, miks eelistada gruppe indiviididele (lk. 281)? Miks mitte sõnastada erinevusprintsiipi selliselt, et kõige kehvemas positsioonis olev indiviid peaks olema kõige paremas võimalikus positsioonis, milles ta saaks olla? On selge, et sellisel kujul oleks erinevusprintsiibi rakendamisel probleem, et kuidas me teame täpselt, kes on see üks kõige kehvemas positsioonis olev isik. Kuid ka oma praegusel kujul ei ole erinevusprintsiip väga palju kergemini rakendatav, sest vastus, kes täpselt kuuluvad kõige vähem kindlustatute gruppi, paistab olevat üsna hägune. Samal teemal jätkates küsib Nozick, miks ülepea on nii, et Rawlsi argumentatsioon sisaldab vaid kaht rühma: vähem- ja enamkindlustatuid. See viitaks justkui sellele, et kogu ühiskond on jaotatav kaheks, mis tooks eelnevalt mainitud hägususe selle kohta, kes kuulub millisesse gruppi, veelgi teravamalt esile. Sest kõige vaesem enam kindlustatu võiks ju vabalt olla kõige rikkam vähemkindlustatu ja vastupidi. Juhul kui kogu ühiskond ei ole keskelt pooleks jaotatav, kerkib küsimus, mis saab keskmistest. On selge, erinevusprintsiip nõuab kõige vaesematele kõige paremat võimalikku jaotust, kuid kui neile lisaks eksisteerivad veel ka keskmised, siis millise osa jaotusest peaksid saama nemad?
Samas jällegi kui Nozick käsitleb Rawlsi teooriat ja neid kaht gruppi, siis kohati paistab, nagu poleks ta Rawlsi täielikult mõistnud. Eeldatavasti polnud Nozick ainus, sest Rawls (2015: 122–123) on oma hilisemas töös esitanud täpsustusi, mis peaks selle segaduse kõrvaldama. Nimelt paistab Nozick võtvat kirjeldusi “kõige vähem kindlustatud” ja “kõige enam kindlustatud” kui jäikasid tähistajaid, mis viitavad konkreetsetele isikutele, kes on ette teada juba enne, kui ühiskond nii-öelda käima läheb. Sellele viitavad mitmed kohad Nozicku argumentatsioonis (vt. nt. lk. 286, 290). Kui need sildid oleks sellised, et viitaksid konkreetsetele isikutele, saaks tõesti leida nende vahel aset selline arutelu ja kauplemine, nagu Nozick palub meil ette kujutada. Kuid Rawlsi jaoks on need sildid vaid kohatäited; mitte ühelgi hetkel enne kui ühiskond toimima hakkab (näiteks algpositsioonis) ei ole meil ette teada, kes moodustavad kõige vähem kindlustatute grupi. Samuti kui me võrdleme kaht maailma, ei ole kumbki neist meie jaoks nii-öelda baasmaailmaks, mis kõige vähem kindlustatute või kõige enam kindlustatute grupi fikseeriks, et meil oleks siis võimalik öelda, kummas maailmas saavad vähemkindlustatud rohkem. Üks teema, mida nii Nozicku enda õiglusteoorias kui Rawlsi teooria kriitikas korralikult ei käsitleta, on empiiriline küsimus, kui palju sellest, mida keegi teeb või saavutab, on tema enda tehtud ja kui palju on talle nii-öelda antud geenide või muu sattumuslikkuse poolt. Ühelt poolt on see küsimus Nozicku jaoks muidugi ebaoluline, sest tema teooria, mille kaks peamist printsiipi keskenduvad valduste algsele omandamisele ning valduse üleminekule, ei hooli õnnest ja vedamisest. Algse omandamise puhul on piiranguks locke’ilik lisatingimus, et teiste olukorda ei tohiks oma omandamisega kehvemaks teha ning minu vedamine geneetilises loteriis või milleski muus sarnases seda lisatingimust ei riku. Valduste ülemineku printsiip nõuab, et ei pandaks toime pettustega kasutataks sunnijõudu ja et kõik tehingud oleksid vabatahtlikud ning jällegi minu hea õnn ei paistaks seda kuidagi rikkuvat. Samas mängivad geenid ning näiteks vanemate majanduslik olukord olulist ajaloolist rolli selles, kuidas kellegi valdused välja kujunevad. Ma usun, et paljudel inimestel on tugev intuitsioon, et ei saa olla õiglane, kui kaks inimest töötavad võrdselt palju ja hoolsalt, kuid üks saavutab palju paremad tulemused kui teine pelgalt selle tõttu, et tal on paremad geenid. Võimaluste aus võrdsus, millest räägib Rawls (2015: 87), tähendab, et neil, kellel on võrdne sünnipäraste annete jaotus, peaksid olema võrdsed eduväljavaated. Kuid selles küsimuses Nozicku teooria vaikib, see teooria on õnnejavedamise osas pime. Sellega seonduvalt kerkib veel üles küsimus selle kohta, millised isikute teod on vabatahtlikud. Sest kui valduse üleminek peab toimuma vabatahtlike tegude tulemusel, peaks kindlasti olema mingid kriteeriumid, mille alusel vastata empiirilistele küsimusele, kas üks või teine tegu oli vabatahtlik või mitte. Esmapilgul võib see küsimus tunduda triviaalne: kui puudus otsene sunnijõud ja/või pettus, siis oli tegu vabatahtlik. Kuid Michael Sandel (2013: 45) on hiljuti sedalaadi mõtlemist kritiseerinud ja väitnud, et kaasaegse kapitalistliku vabaturu tingimustes pole paljud sellised tehingud tegelikult vabad. Probleem on selles, et inimesed, kelle majanduslik olukord on väga kehv, võivad küll formaalselt vabatahtlikke tehinguid teha, kuid tegelikult on asjaolud sundinud neid selliseid valikuid tegema. Täpselt nagu inimene, kes hüppab põleva maja aknast, et päästa oma elu, või meremees, kes heidab kauba üle parda, et vältida laeva uppumist. Nozicku definitsiooni (lk. 379) järgi ei muuda looduslikud piirangud kellegi tegusid mittevabatahtlikeks ning see, kas teised inimesed teevad minu teo mitte-vabatahtlikuks, “sõltub sellest, kas neil teistel oli õigus tegutseda nii nagu nad seda tegid” (lk. 383). Sandel (2013: 43) toob üheks praktiliseks näiteks USA organisatsiooni, mis maksab narkootikume tarbivatele naistele raha, et nood end steriliseeriks.9 Pakkuda kellelegi raha, et ta sooritaks mingi tehingu, paistab mahtuvat inimeste õiguste piiresse, seega ütleks Nozick, et siin pole vabatahtlikkuse ega sunniga mingit probleemi. Samuti tegutseb prokurör oma õiguste piires, kui pakub süüdistatavale kokkuleppemenetlust,kuidkassüüdistatav,keseisuudaendalelubada piisavalt kvaliteetset õigusliku kaitset, et tõestada oma süütust,tegutsebsiisvabatahtlikult,kuitunnistabendsüüdi, et mitte riskida kümme korda pikema karistusega? Kolmas eelnevaga seotud empiiriline küsimus puudutab töölisi ja nende võimalusi olla iseenda tööandjad. Kui see, millest hoolime, on mõttekas töö või et töölisi ei kasutataks ära või et töölistel oleks kontroll oma keskkonna üle, siis Nozick leiab, et selleks pole paksu riiki vaja, sest minimaalses riigis oleks kõigil neil töölistel vabadus asutada oma enda ettevõtted ning kui neil pole võib-olla endil piisavalt oskusi ja teadmisi kasumliku ettevõtte juhtimisest, siis võivad nad alati kellegi teise palgata (lk. 365–366, 368–369). Nozick täiendab, et lisaks formaalsele vabadusele seda kõike teha, on töölistel kaasajal ka võimalused seda teha, sest ametiühingute pensionifondides on piisavad sularahareservid. Meie oma tänapäevas võime mõelda ka erinevate ühisrahastusplatvormide nagu Hooandja või
Kickstarter peale, mis võimaldavad tehniliselt lihtsalt koguda paljude inimeste käest kokku suuri summasid. Selle kõige juures jääb aga lahtiseks küsimus, kas iga töötaja osak oleks piisav, et selle ettevõtte kaasomanikuna saada piisavat sissetulekut. Eesti näitel võiks teha järgmise arvutuskäigu: 2017. aastal oli keskmine brutopalk Statistikaameti andmetel 1221 eurot, terve aasta peale teeb see 14 652 eurot. Äripäeva edukaimate ettevõtete edetabelis (TOP 100) viimastel aastatel väga kõrgetel kohtadel oleva Olympic Entertainment GroupAS-i puhas kasum oli 2017. aastal 30,6 miljonit eurot. Seega, kui sellel ettevõttel oleks 2088 võrdset omanikku, võiks neist igaühe saadav kasum olla võrdne keskmise palgaga. Ettevõtte aktsiakapital oli 2017. aasta seisuga veidi üle 60,7 miljoni euro. Kui kõik 2088 omanikku peaksid selle kapitali oma taskust maksma, peaks neil kõigil olema umbes 29 000 eurot. Kas neil töölistel, kellest Nozick räägib, oleks selline raha olemas, et sobiva suurusega osak osta? Loomulikult peaksime arvestama sellega, et varasemate aastate kasumi arvelt saab kapitali laiendada. Aga isegi kui ettevõte teeniks igal aastal poole kapitali jagu kasumit ja me alustame kümme korda väiksema kapitaliga, siis peaksid 2088 omanikku ikkagi esimesed viis aastat kogu tulu kapitali suurendamiseks kulutama, et jõuda alles miinimumpalga suuruse sissetulekuni. Nozick ütleks siinkohal, et iga kapitali kogunemine on toimunud selle arvelt, et keegi on loobunud oma tulust, seega miks e ivõiks töölised sama teha. Muidugi ei tõesta see lühike näide midagi, sest ettevõtted on erinevad ning inimeste palgaootused samuti, lisaks lähtusime eeldusest, et ettevõtte omanik olemine oleks nende ainus tuluallikas. Aga suurimaks takistuseks sellise töötajate poolt omatud ettevõtte puhul on kaasomanike-vahelise koordineerimise väga kõrge kulu. Nagu
Nozick isegi raamatu 9. peatükis kirjeldab, kui on väga palju võrdseid aktsionäre, siis on igasugune otsustusprotsess kohmakas ja aeganõudev ning loomuliku protsessi käigus kujuneksid välja teatud võimu koondpunktid. Ettevõtte juhtimise puhul tähendaks see aga töötajaist omanikele üsna sarnast positsiooni kui enne omanikuks saamist. Olles näidanud, et distributiivset õiglust on võimalik saavutada ilma ulatusliku riigita ning samuti pole ulatuslikku riiki vaja selleks, et lahendada mitmeid tööturuga seotud küsimusi (mõttekas töö, tööliste ekspluateerimine jne.) jääb Nozickul lahendada küsimus: “Olgu, aga mis nüüd edasi saab?”


IV
UTOOPIA


Raamatu viimases osas soovib Nozick vastata küsimusele, kas eelnevalt kaitstud nägemus minimaalsest riigist ei ole liialt kahvatu. Kuna selline nägemus riigist ei oma väga palju funktsioone ega kirjuta ette väga palju tegutsemisviise, siis muretseb Nozick, et selline riik ei suuda pakkuda inspiratsiooni, see lihtsalt ei paista välja kõigi teiste utoopiliste riikide kirjelduste hulgast. Selleks, et probleemi lahendada, asub Nozick uurima seda, milline oleks üks tõeline utoopia ning kuidas minimaalne riik sellega suhestub. Uurimise käigus selgub, et “utoopia ei vii mingit ühte liiki kogukonna olemasoluni ega ühte liiki eluni” (lk. 452). Teiste sõnadega “utoopia on meta-utoopia: keskkond, kus utopistlikke eksperimente saab järele proovida; keskkond, kus inimesed on vabad ajama oma asja; keskkond, mis suurel määral peaks olema esmalt teostatud, et konkreetsemaid utopistlikke nägemusi saaks realiseerida püsivalt” (lk.453) Sellise utoopia puhul oleks riigi peamiseks rolliks “jõustada raamistiku toimimist — näiteks takistada ühtesid kogukondi sisse tungimast ja vallutamast teisi, nende isikuid või varasid”(lk.477). Mis tähendab, et Nozicku minimaalne riik on täpselt see, mida on vaja, et tagada toimiv raamistik utoopiaks. Selline raamistik eeldab üksjagu erinevate maailmadega eksperimenteerimist ja pidevat parima maailma otsingut. Hiljuti on sellist parima maailma otsingute protsessi veidi süsteemsemalt käsitlenud Gaus (2016). Üks tema mõte, mis Nozicku optimistliku utoopia leidmiste raamistikus tähelepanuta on jäänud, on naabruskonna piirang. Lühidalt öeldes on mõte selles, et kuigi teoreetiliselt võib meil olla erinevaid ettekujutusi parimatest võimalikest maailmadest, siis reaalselt suudame me ette kujutada ning täpselt hinnata vaid maailmu, mis ei ole liialt erinevad meie enda omast. Ehk siis vaid need võimalikud maailmad, mis on meie praeguse maailma naabruskonnas, on need, mille hindamisel saame olla kindlad. Selline piirang paneb meid aga dilemma ette: kas liikuda lokaalse optimaalse maailma suunas (mille hinnangus saame olla kindlad) või püüda liikuda globaalse optimaalse maailma suunas, mis asub väljaspool meie naabruskonda ja mille hinnangus me ei saa kindlad olla ning mis isegi võib meid viia kaugemale lokaalsest optimaalsest maailmast. Minu jaoks on Nozicku kõige olulisem samm argumentatsioonis utoopiate osas see, kus ta selgitab püsivate ühenduste olemust ning väidab, et “sinu otsus, kas jääda minu ühendusse A1 või algatada teist A’1, mis hõlmaks kõiki teid, aga ei hõlmaks mind, on sama otsus kui see, kas võtta mind uue liikmena vastu ühendusse A’1, millesse te kõik juba kuulute” (lk. 436). Selle sammu järgselt liigub arutelu fookus agendi ja ühenduste vahelisteks läbirääkimisteks, mis mõneti sarnanevad töötaja ja tööandja vaheliste läbirääkimistega, kus mõlemad pooled kaaluvad, kui palju nad peavad andma ning kui palju nad saavad vastu. See samm aga paistab minevat vastuollu sellega, mida Nozick ise varasemalt ajaloolisuse kohta ütles. Olgugi, et mingis formaalses mõttes on need kaks valikut ekvivalentsed — kas lahutada hulgast X selle alamhulk Y, on tõesti samaväärne küsimusega, kas liita hulgale Y teine hulk X — siis maailmade loomisel on juures olulised erinevused. Kui olen mõne ühenduse liige ja kaalun, kas sellest ühendusest lahkuda ja asutada uus ühendus, siis pean võtma arvesse seda, et see ühendus, kus olen, on juba olemas ning lahkumisel peaksin ma uue ühenduse looma. Seega kui kaalun, kas olla sinuga samas ühenduses või mitte, siis lisaks sellele hinnale, mida maksan sinuga koos elamise eest, pean oma lahkumisotsusesse juurde arvutama hinna, mis läheb uue ühenduse loomiseks. Samas kui ma olen mõne ühenduse liige ja kaalun, kas sind sinna ühendusse vastuvõtta, siis on otsusega kaasnev hind hoopis teine, isegi kui lõpptulemus on sama. Sest sinu vastuvõtmisel peaksin kaaluma vaid sinuga koos elamise hinda, mingeid lisakulutusi ei teki, sest see ühendus, kus ma olen, on juba olemas ja ma ei pea ühtki uut juurde looma. See on täpselt sedalaadi ajalooliste tingimuste (kuidas varad tekkisid ja kes nad lõi) märkamine, mida Nozick teistele õiglusteooriatele (mis keskenduvad vaid jaotuse mustrile, arvestamata olemasoleva jaotuse ajaloolist teket) ette heidab. Nozicku vastus võiks siinkohal olla, et kuna raamatu III osa on I ja II osa argumentidest sõltumatu, siis ei tohiks sellist ülekannet teha (lk. 476). Arvestades tänapäeva maailma tegelikkust, paistab, et Nozickul on veel teinegi aspekt tähelepanuta jäänud. Nimelt on raamistiku puhul hästi oluline see, et kellelegi ei tohi ühtki maailma peale suruda ning kõigil peab olema õigus lahkuda, et liituda mõne teisega või luua enda oma. Kuid mida arvata sellistest maailmadest, mis soovivad keelata inimestel sinna siseneda? Vaadates meie tegelikku maailma, siis näeme, et leidub selliseid inimesi, kes soovivad, et nad elaksid ühenduses, millel oleks väga suur võime piirata seda, kes väljastpoolt saab nende ühenduse liikmeks astuda. Kasutades tavapärast turuloogikat, siis paistab selline olukord totter ja ebaratsionaalne: kui on nõudlus sinu kauba järele, siis on mõistlik seda pakkuda. Samuti kui keegi küsib oma kauba eest (s.t. oma liikmeks olemise eest) madalamat hinda, kui on selle kauba väärtus sinu jaoks (s.t. immigrant toodab ühiskonnale rohkem kasu, kui ta ise maksma läheb), siis jällegi on turuloogikast lähtuvalt ebaratsionaalne keelduda. Seega võiks Nozick ehk siinkohal vastata, et minu poolt kirjeldatud immigratsiooni piirav olukord oleks ebaratsionaalne. Kuigi ühenduse püsivusega seotult tõstatub veel teinegi küsimus. Kui püsivus on defineeritud selliselt, et ühenduses ei tohi olla pärisalamhulka isikutest, kes oleksid omaette ühenduses paremas olukorras, ning keegi ei tohi oma ühenduse nägemust kellelegi peale suruda, siis paistab, et tõeliselt kirglike rassistide10 olemasolu blokeeriks alati ühe konkreetse utoopia realiseerumise. Sest kui rassisti nägemus parimast maailmast hõlmaks osa inimeste rõhumist tulenevalt nende rassist, oleks sellises maailmas pärisalamhulk isikutest, kes oleks omaette ühenduses, paremas olukorras ning tollele vähemusgrupile tuleks rassisti nägemust peale sundida. Samas kui rassist peab elama maailmas, mida ta peab jagama teiste rassidega võrdselt, siis jällegi on meil pärisalamhulk isikutest, kes oleksid omaette ühenduses paremas olukorras ning neid tuleks sundida omaks võtma maailma, kus rasse koheldakse võrdselt. Samas, niivõrd kuivõrd Nozicku peamine huvi utoopia vastu on metatasandil, siis konkreetse utoopia realiseerumine on mõnes mõttes teisejärguline ning ta jätab selle võimalikkuse lahtiseks (vt. 10. peatükist “Kuidas utoopia õnnestub”). Sellega on Nozick oma avastusretke lõpetanud. Ta on saavutanud endale sissejuhatuses püstitatud eesmärgid. Meil on aga veel kaks teemat, mida käsitleda.


V
NOZICK JA RAWLS


Kuigi alustasin seda saatesõna, märkides Nozicku ja Rawlsi vahelist debatti ning rõhutades nende vaadete erinevusi õiglusteoorias, on nende vahel ka mitmeid olulisi sarnasusi, mis on väärt äramainimist. Esiteks juba mainitud kattuvus püstitatavas probleemis: mõlemad olid huvitatud küsimusest, kuidas võrdsete isikute (kellega ümberkäimise osas kehtivad piirangud) vahel on võimalikud võimu- või alluvussuhted. Juhul kui on soov kahe autori vahel punkte lugeda, võiks selles küsimuses anda eelise Nozickule just sellepärast, et Rawls hakkas seda küsima alles palju hiljem — siis, kui kirjutas “Poliitilise liberalismi” (1993). Teine oluline sarnasus puudutab mõlema autori metodoloogilist lähenemist. Ma ei pea siinkohal silmas seda, et mõlemad on osa angloameerika filosoofia traditsioonist ja seega kasutavad hoolikaid argumente, mõtteeksperimente, formaalseid meetodeid jne. See sarnasus on palju spetsiifilisem poliitikafilosoofiale, millele on kirjanduses hakatud tähelepanu pöörama alles hiljuti (vt. eelkõige Valentini (2012), aga ka Sen (2009) ja Simmons (2010)). See on vaidlus, mis puudutab eristust ideaalteooria ning mitteideaalteooria vahel. Valentini (2012: 654) mainib, et selle nimetuse all on käimas vähemalt kolm erinevat vaidlust, mis kõik puudutavad kas eeldusi, millele teooria loomisel toetutakse, või loodava teooria laadi. Üks neist vaidlustest puudutab seda, kas loodav teooria taotleb anda kõige õiglasema ühiskonna kirjelduse, mis oleks ideaalteoreetiku eesmärk,11 või kas teooria taotleb anda juhiseid selle kohta, kuidas tegelikku maailma vähehaaval õiglasemaks muuta, mis oleks mitte-ideaalteoreetiku eesmärk. Illustreerimaks seda erinevust kasutab Sen (2009: 16) näidet olukorrast, kus tuleb valida kauneim maal. Ideaalteoreetik ütleb, et me peame esmalt teadma, mis on kõige kaunim maal (näiteks “Mona Lisa”), enne kui saame otsustada Picasso ja Dalí maalide vahel. Mitte-ideaalteoreetik aga püüab sõnastada tingimusi või tunnuseid, mille alusel saaksime koheselt Picasso ja Dalí vahel valida, püüdmata üldse vastata küsimusele, milline on kõige kaunim maal. Rawls on üsna selgelt ideaalteoreetik selles tähenduses, et tema siht on leida õiglusprintsiibid, mis kirjeldavad täiuslikult õiglast ühiskonda ning ta ei hooli väga sellest, mida tegelikus maailmas peaks tegema, et seda veidi õiglasemaks muuta, vähemalt mitte enne, kui on leitud vastus küsimusele, milline on ideaalselt õiglane ühiskond (Rawls 1999b: 90). Olgugi, et Nozicku õiglusprintsiibid justkui lubaks võrdlust kahe maailma vahel, tundub et mingil moel oleks võimalik hinnata, kui palju on õiglase soetamise printsiipi ühes maailmas järgitud ja kui palju teises. Tegelikult ei ole Nozicku teoorias konkreetseid juhiseid näiteks selle kohta, millist suhtelist kaalu omavad valduste soetamise ja valduste ülemineku printsiibid ehk et kuidas võrrelda kaht maailma, kus ühes on puudujäägid ühe printsiibi järgi ja teises teise järgi. Seega peaksime võtma Nozicku teooriat ka kui näidet ideaalteooriast, mis püüab anda kirjelduse ideaalselt õiglasest maailmast, hoolimata konkreetsetest sammudest, mida tegelikus maailmas peaks tegema, et selle poole liikuda. Teine viis ideaalteooria ja mitte-ideaalteooria vahelist vaidlust mõista on vaadata eeldusi, mida teooria loomisel kasutatakse. Täpselt nagu koolimatemaatika ülesandes, kus peame arvutama paadiga mööda jõge edasi-tagasi aerutamisele kuluvat aega, ei arvesta me vastuses näiteks paadi ümberpööramisele kuluvat aega või lisaks voolukiirusele tuule mõju; õiglusteooria loomisel lähtutakse tihti idealiseeritud eeldustest, näiteks et kõik isikud käituvad alati ratsionaalselt (mida nad ei tee) või et nad on piisavalt hästi informeeritud (mida nad alati pole). Nii Rawlsil kui Nozickul on mõlemal selles osas hulga eeldusi, eriti isikute psühholoogia kohta, omistades isikutele kindlaid üheseid motiive või käitumismustreid. Kolmas oluline sarnasus puudutab nende vastasseisu utilitaristlikule õiglusteooriale. Rawls soovib utilitarismi kõrvale heita, sest see teooria ei võta tõsiselt eristust isikute vahel. Ühel moel ei ole utilitaristi jaoks oluline, kas minul on kaks maja ja sinul mitte ühtki, kui kogu heaolu on sama; teisel moel ei hooli utilitarist sellest, et sinu maja antakse mulle, kui see toodab kokkuvõttes rohkem heaolu. Mõlemal juhul ei arvestata sinuga kui isikuga piisavalt. Nozicku üks peamisi vastuväiteid utilitarismile tuleneb sellest, et tegu on mitte-ajaloolise ja lõppseisundi mustrit eelistava teooriaga (lk. 233). Utilitaristi jaoks ei ole oluline,
et sina oled oma maja ise ehitanud materjalidest, mille sa oled õiglaselt omandanud, kui sinu maja minu omandis toodaks rohkem heaolu, siis see peaks saama minu omaks. Neljanda huvitava sarnasuse leiame Nozicku utoopiakirjeldusest. Kuna utoopia seisneb tema jaoks selles, et erinevad inimesed saavad välja mõelda ning eksperimenteerida erinevaid viise parimaks eluks eeldusel, et selle käigus austatakse teiste liikmete õigusi, on Nozicku jaoks olulised kaks tingimust. Kirjeldades üldist mudelit parima võimaliku maailma leidmiseks, ütleb Nozick, et see “on kujundatud selleks, et lasta sul valida seda, mida sa tahad, kusjuures ainsaks piiranguks on, et teised võivad enda jaoks teha sedasama ja keelduda jäämast maailma, mille sa oled kujutlenud” (lk. 438). See tähendab, et püsiva utoopilise maailma kujundamisel peaksid sa pakkuma välja sellised koostöötingimused, millega teistel oleks põhjust nõustuda, nagu Nozick märgib “sa ei oleks suuteline looma ühendust, milles sa oleksid absoluutne monarh, kes ekspluateerib kõiki teisi ratsionaalseid asukaid” (lk. 434). Üks viis seda sama mõtet ümber sõnastada on, et “isikud on valmis välja pakkuma printsiipe—või neid tunnustama, kui pakkujateks on teised —, mida on vaja selliste koostöötingimuste paikapanemiseks, mida kõik võiksid pidada ausaks”, mis on Rawlsi (2015: 36–37) definitsioon mõistlikkuse kohta. Seega saab öelda, et Nozick esitab samasugused tingimused isikutevahelisele koostööle, rawlsilikus terminoloogias peavad need olema mõistlikud. Eelnevaga seotud sarnasus on see, et Nozicku jaoks on oluline, et ükskõik millise maailma keegi kujundab, siis “mitte keegi ei saa oma enda utopistlikku nägemust teistele peale sundida” (lk. 452). Teiste sõnadega, iga konkreetne utoopia kehastus, selleks et olla püsiv, “peab võitma oma liikmete vabatahtliku poolehoiu ja seda hoidma”. Kui Rawls (2015: 287–289) käsitleb stabiilsuse küsimust, s.t. Küsimust, kas ja kuidas kindel poliitiline kord suudab taastoota toetust iseendale, märgib ta, et liberaalne kontseptsioon ei soovi seda toetust tekitada sunnijõu ega indoktrineerimisega. Seega tuleb see toetus leida veenmise kaudu, kasutades avalikku mõistust (public reason).Sarnasusselle vahel, kuidas mõlemad autorid soovivad, et potentsiaalne režiim oma püsivuse saavutaks, tundub mulle ilmselge. Viimaks tahan üle korrata selle, et mõlemal autoril on sarnased kantiaanlikud aluseeldused isikute kohta, ja et me ei tohiks neid kunagi pelgalt vahendiks teha.12




VI 
NOZICK JA KAASAEGNE POLIITILINE DISKUSSIOON SOTSIAALSEST ÕIGLUSEST


Aeg-ajalt on kuulda etteheiteid, et filosoofid nii Eestis kui mujal maailmas, ei ole piisavalt tõsiselt võtnud Marxi üleskutset maailma tõlgendamise asemel tegelda maailma muutmisega. Teiste sõnadega, avalikus arutelus võiks või peaks elukutseliste filosoofide häält rohkem kuulda olema. Selleks, et keerukate probleemide olemust selgitada või diletantide sõnavõtte parandada. Mida kergem on inimestel jõuda laia publiku ette, seda enam justkui lasuks filosoofidel kohustus hoolitseda selle eest, et kuulsate filosoofide mõtete väärtõlgendused ei leviks ning et inimesed ei jääks filosoofiliste probleemidega üksi. Seega kaasajal võiksid filosoofid veelgi aktiivsemalt ühiskondlikus arutelus osaleda kui 19. sajandil. Fraas “sotsiaalne õiglus” (social justice) on viimase paari aasta jooksul saanud üsna teistsuguse tähenduse kui see, mida omistasid sellele näiteks Nozick (lk. 272) ja Rawls (1999a: 6). See tähendus on muutunud lausa sellisel viisil, et sõna, mis tähistab sotsiaalse õigluse eest võitlevat inimest — sotsiaalse õigluse sõdalane ehk SÕS (social justice warrior ehk SJW) — on muutunud lausa sõimusõnaks. Väga paljude vaidluste puhul, kus üks pool teist niimoodi kutsub, on nii, et ühel pool on pigem vasakpoolsed ehk progressiivsed ja teiselpool pigem parempoolsed ehk konservatiivid. Esimesed leiavad, et senine neoliberaalne (mis on vaid veidi teine sõna libertaarluse kohta) kord on viinud selleni, et mitmed erinevad vähemused on mitmel erineval moel rõhutud (näiteks oma rassi või seksuaalse sättumuse tõttu) ning ühiskonda ja selle toimimist tuleks oluliselt reguleerida, et olukorda parandada. Näiteks tuleks rakendada kvoote ning on õigustatud nn. poliitiline korrektsus, mille abil püütakse keelekasutust reguleerida, et eemaldada igasugune pool nähtamatu rõhumine. Ning see kõik toimuks suurema vabaduse nimel, sest kui võitleme rõhumisega, siis suurendame vabadust. Teised seevastu leiavad, et just nemad on need, kes tegelikult vabaduse eest seisavad, ning suurema ja võimsama valitsus- ja regulatsiooniaparaadi ehitamine on oht vabadusele. Lisaks peaksid inimesed võtma vastutuse oma enda elu eest, mis tähendab, et ei tohiks toetuda pelgalt teiste poolt antule, vaid tuleb ise olla ettevõtlik, oma ressursid ja positsioon tuleb välja teenida. Sellise, väga pinnapealse ja lihtsustatud, kirjelduse13 järgi võiks arvata, et Nozick oleks just parempoolsete konservatiivide teoreetilise arsenali üks põhivarasid ning vasakpoolsete progresiivsete põlisvaenlane. Raamatu peamist sõnumit silmas pidades paistab, et selline tõlgendus on täpne. Kuna Nozick leiab, et vaid minimaalne riik on põhjendatud, siis iga selline riik, mida oleks vaja, et vasakpoolsete võrdsustamis- või jõustamisprogrammi läbi viia, ei oleks enam minimaalne ning ei oleks seega õigustatud. Samas aga leidub mitmeid selliseid mõtteid, mis seda tõlgendust ei toeta. Esiteks, tulgem tagasi Nozicku kõige põhilisema aluseelduse ja sellest kerkiva probleemi juurde. Kui isikutel on õigused (ning nende õiguste aluseks on kantiaanlik nägemus isikutest kui eesmärkidest ja mitte pelgalt vahenditest), siis oleme silmitsi probleemiga, et kuidas üldse saab isikute vahel olla mingeid võimu- või allumissuhteid. Nozicku järeldus, et lahenduseks on minimaalne riik, mille tekkimine ja institutsioonid ise otseselt ei riku ühegi isiku õigusi, ei ole aga ainuvõimalik järeldus. Samast lähtepunktist on võimalik jõuda seisukohani, et kuna inimestel on õigused, siis peaksime riigi korraldama just selliselt ,et igal üksikul isikul on maksimaalne võimalus oma õigusi teostada, mis ühildub iga teise isiku samasuguse võimalusega. Mis omakorda tähendaks, et juhul kui mõni isik (ükskõik mis põhjusel) ei ole võimeline oma õigusi teostama, siis peaks riik sekkuma, et teda aidata. Ning kui see käib kellegi teise arvelt, siis see on, vähemalt mõnikord igati õigustatud. Seega võiksid vasakpoolsed leida toetust vaid Nozicku aluseeldusest, kuid kogu tema teooriat teisiti tõlgendades. Teiseks, vaadates mõnd konkreetsemat küsimust, võime aga leida väga otsest toetust vasakpoolsetele vaadetele, muutmata midagi Nozicku teoorias. Üks tähtis küsimus kaasaegse sotsiaalse õigluse diskussioonis on ajalooliste ebaõigluste heastamine. Isegi kui me vabastame tänased rõhutud praeguse rõhumise alt, siis ei kustuta see fakti, et minevikus said nad ebaõiglaselt väikse osa pirukast. Nozicku õiglusteooria üks kolmest printsiibist, õgvendamisprintsiip, ongi just selliste olukordade jaoks. Selle mõte on minevikus teostatud ja juhtunud ebaõigluste ning nende järelduste parandamine, andes “ühiskonnas eksisteerivate valduste [õiglase] kirjelduse” (lk. 230). Selleks, et saaksime seda printsiipi Nozicku enda teooria piirides rakendada, peaks parandatavad ebaõiglused tulenema Nozicku kahe esimese printsiibi rikkumisest. Ameerikas eksisteerinud orjuse puhul poleks ilmselt keeruline näidata, et nii valduste soetamise kui ka valduste ülemineku printsiipi rikuti (vt. ka Mills 2005: 180); tõenäoliselt oleks võimalik sama näidata mitmete teiste vähemuste ja naiste puhul. Kui nii, siis saaksid sellest vasakpoolsed olulist toetust oma eesmärkidele. Veelgi enam, Nozick lisab, et “mineviku ebaõiglused [võivad] olla niivõrd suured, et teevad nende õgvendamiseks lühiajaliselt vajalikuks palju ulatuslikuma riigi” (lk. 339). Eespool mainitud palkamiskvoodid ja toetav toimimine üldiselt paistavad mulle kui just täpselt selle näited. Vasakpoolne, kes leiab, et erakondade valimisnimekirjades peaksid mees-ja naiskandidaadid esinema vaheldumisi, et suurendada naiste osakaalu poliitikas, ei tee seda sellepärast, et tagada mingit ranget sugudevahelist võrdsust, hoolimata erinevate inimeste tegelikust võimekusest. Ta teeb seda selleks, et murda olemasolevaid stereotüüpe ja pakkuda naistele positiivseid eeskujusid. Maailmas, kus naiskandidaate hinnatakse meeskandidaatidega võrdselt, ei oleks sellisel piirangul kohta, sest seal koostataks erakondlik nimekiri tulenevalt sellest, kes on võimekam poliitik. Kuna me vasakpoolsete hinnangul ei ela sellises maailmas, tulenevalt ajaloolisest kombest naisi poliitikas mitte küllaldaselt arvestada, siis olevat praeguses maailmas selliste piirangute rakendamine õigustatud. Kolmandaks, kui keskendume taas sellele, et isikutel on õigused, siis peame märkima, et isikutel on muuhulgas enesekaitseõigus. Näiteks ebausaldusväärse või ebaõiglase kohtumõistmise puhul(lk.139) ja nende suhtes, kes on isikule süüta hädaohuks (lk. 65). See viimane tähendab, et kui keegi on “põhjuslik agent säärases protsessis, mis teeks temast agressori siis, kui ta oleks sellise agendi rolli endale isevalinud”, on minul õigus end tema eest kaitsta. Niikaua kuni jutt on füüsilisest vägivallast, on ilmselt kõik inimesed enam-vähem ühte meelt, et selle eest enda kaitsmine on enamasti lubatud.14 Aga kui me laiendame vägivalla kirjeldust ning mõistame agressiooni laiemalt kui igasugust õiguste rikkumist või õiguste teostamise võimaluse ebaõiglast kahandamist, siis oleme leidnud Nozickus olulise liitlase vasakpoolsetele. Sest üks asi, mida viimastel aastatel tihti tehakse, on mitmesuguste avalike sõnavõttude takistamine, sest väidetavalt on see vägivald teatud inimeste
(tavaliselt mõne vähemusgrupi) vastu. Nozick kaalub isegi lühidalt kõnelemise keelamise küsimust (vt. 8. peatükist “Vabatahtlik vahetus”) ja leiab, et pelgalt öeldava sisu pärast ei saa olla põhjendatud keelata kellegi kõnelemise keelamine, vaid see saab toetuda ainult sellele, mida kõneleja on teinud. Siinkohal jääb aga ebaselgeks, kas näiteks eelnevad sõnavõtud (mille sisuks on ühe või teise vähemusgrupi pisendamine, mõnitamine, selle vastu viha ässitamine vms.) võiksid minna arvesse kui miski, mida kõneleja on teinud ja mitte kui öeldava sisu. Samuti ei julge ma väita, et Nozick üldse tunnistaks sõnavõtte kui kellegi õiguste rikkumisi. Aga kui sellist tõlgendust on võimalik leida, siis oma õigustele toetumine võiks olla põhjendus, mida vasakpoolne kasutab, et kellegi avalikku esinemist takistada (või vähemalt nõuda kompensatsiooni õiguste rikkumise eest). Viimaks tuleks mainida veel seda, et kuna Nozicku eesmärk on kaitsta minimaalset riiki, siis on ta väga mures, kui keegi püüab oma majanduslikku võimu tõlkida ümber poliitiliseks võimuks, et seeläbi kasvatada oma majanduslikku võimu. Üks mehhanism, mis aitab selle vastu kaitsta, ongi minimaalse riigi olemus, sest mida vähem riik saab, suudab ja tohib teha, seda vähem kurja ja omakasupüüdlikku on võimalik riiki juhtides teha (lk. 392). Nozick nendib siiski, et mõned inimesed januneksid võimu järele ka siis, kui riik ei võimaldaks neil oma taskuid täis toppida. Seega teine vastumürk võimu kuritarvitamise vastu on sobivalt valvas kodanikkond, kes demokraatlikus süsteemis saab oma poliitilise aktiivsusega selliseid võimu kuritarvitajaid kontrollida (vt. 8 peatükist “Mitteneutraalne riik” lk. 392). Kaasaegse poliitilise diskussiooni kontekstis paistab, nagu oleks esimene mehhanism võetud üks-ühele üle parempoolsete programmidest, sest riigi 
sekkumise vähendamine (sh. maksude alandamine) on parempoolsete erakondade üks peamisi seisukohti. Samas, kui vaadata vasakpoolsete kriitikat, siis paistab, et sellise riigi sekkumise vähendamise eesmärgiks (või vähemalt tulemuseks) on väga tihti just rikaste rikkuse kasvatamine. Ehk siis täpselt see, mida Nozick kartis ja soovis vältida. Seega selles punktis võiksid Nozickult toetust leida mõlemad pooled. Mis puutub teise vastumürki, siis vähemalt USA kontekstis toetab Nozicku nõue valvsa (ja eeldatavasti poliitiliselt aktiivse) kodanikkonna järele pigem vasakpoolsete kui parempoolsete seisukohti. Esiteks sellepärast, et valvas ja poliitiliselt aktiivne kodanikkond peaks ja võiks tulla vajadusel tänavatele meelt avaldama. Kui lugeda uudiseid meeleavaldusi reguleerivate seaduste ja määruste kohta, jääb mulje, et pigem otsivad parempoolsed viise, kuidas meeleavalduste arvu ja neil osalejate hulka vähendada.15 Teiseks sellepärast, et valvas ja poliitiliselt aktiivne kodanikkond peaks ja võiks osaleda valimistel. Kuid jällegi leidub kaasaegses USA-s rohkelt näiteid selle kohta, kuidas pigem Vabariiklik Partei on see, kes püüab leida viise kuidas valimistel osalemine keerulisemaks teha. Eriti heaks näiteks on mitmesugused fotoga isikut tõendavate dokumentide nõudmine, mis mõjutab ebaproportsionaalselt pensionäre, tudengeid ja madalama sissetulekuga isikuid, kes on pigem demokraatide valijad. Kolmandaks sellepärast, et kui valvas ja poliitiliselt aktiivne kodanikkond onl äinud valimistele, siis võiks nende häälel ka mingi kaal või mõju olla. Kuid gerrymandering16 teeb selle tihti väga keeruliseks, sest valija on juba algusest peale sellises vähemuses, et ta häälel pole mõju. Või on küll tema ja tema mõttekaaslased ühes valimispiirkonnas suures ülekaalus, ent kogu valitava kogu lõikes saab tema eelistatud erakond vaid üksikud kohad, olgugi et koguti pool kõigist häältest. Ja jällegi on vähemalt tänases USA-s seis selline, et gerrymandering on pigem Vabariikliku Partei pärusmaa.




VII 
KOKKUVÕTTEKS


Lõpetuseks soovin üle korrata oma märkuse selle kohta, et käesolev teos on väga rikkalik ja detailne, mistõttu kogu olulise põhjalik käsitlemine vajaks kindlasti rohkem lehekülgi, kui on selles raamatus endas. Samal ajal aga on raamatu erinevad osad kirjutatud selliselt, et neid onv õimalik lugeda ja läbi töötada üksteistest sõltumatult. Samuti soovin jäädvustada oma tänusõnad tõlkijale sellise pika ja keeruka raamatu eesti keelde ümberpanemise eest.






Childs, R. A.(1977). “The Invisible Hand Strikes Back”, Journal of Libertarian Studies 1: 23–33.
Gaus,G.(2011). The Order of Public Reason A Theory of Freedom and Morality in a Diverse and Bounded World, Cambridge University Press. 
Gaus, G.(2016). The Tyranny of the Ideal: Justice in a Diverse Society, Princeton University Press.
Ingraham, C. (2017). “Republican Lawmakers Introduce Bills to Curb Protesting in at Least 18 States”, The Washington Post 24.02.2017. 
Mack, E. (1978). “Nozick’s Anarchism”, Anarchism, J. Chapman ja J. Pennock (toim.), New York University Press. 
Mack, E.(2018). “Robert Nozick’s Political Philosophy”, The Stanford Encyclopedia of Philosophy (suvi2018), Edward N. Zalta (toim.). 
Mills, C. W.(2005). ““Ideal Theory” as Ideology”, Hypatia 20: 165–184. 
Nagel, T.(1975). “Libertarianism without Foundations”, The Yale Law Journal 85: 136–149. Nozick, R.(1973). “Distributive Justice”, Philosophy & Public Affairs 3: 45–126. 
Nozick, R.(1981). Philosophical Explanations, Harvard University Press. 
Nozick,R.(1989). The Examined Life, Simon&Schuster.
Nozick,R.(1993). The Nature of Rationality, Princeton University Press. 
Nozick, R.(1997). Socratic Puzzles, Harvard University Press. 
Nozick, R. (2001). Invariances: The Structure of the Objective World, Harvard University Press.
Rawls, J.(1971). A Theory of Justice, Harvard University Press. 
Rawls, J.(1993). Political Liberalism, Columbia University Press. 
Rawls, J.(1999a). A Theory of Justice, parandatud väljaanne, Belknap Press. 
Rawls, J.(1999b). Law of Peoples, Harvard University Press. 
Rawls, J.(2005). Political Liberalism, täiendatud väljaanne, Columbia University Press. 
Rawls, J. (2015). Õiglus kui ausameelsus: Taasesitus, Valgus. 
Sandel, M.(2013). What Money Can’t Buy: The Moral Limits of Markets, Penguin Books. 
Sen, A. (2009). The Idea of Justice, Harvard University Press. 
Simmons, A. J.(2010). “Ideal and Nonideal Theory”, Philosophy & Public Affairs 38: 5–36. 
Thaler, R. ja Sunstein, C. R.(2008). Nudge: Improving Decisions about Health, Wealth, and Happiness, Yale University Press. 
Valentini, L. (2012). “Ideal vs. Non-ideal Theory: A Conceptual Map”, Philosophy Compass 7:654–664 
Volberg,M.(2013).“PersonsasFreeandEqual:Examining the Fundamental Assumption of Contemporary Liberal Political Philosophy”, Diacritica 27/2: 15–39. 
Volberg, M. (2015). The Foundation and Nature of Contemporary Liberalism, doktoritöö, University of York.










1 Muidugi pole selline esitus päris täpne, sest marksism arenes jõudsalt edasi Frankfurdi koolkonna töödes, ning samuti ei saa ära unustada Karl Popperit, Leo Straussi, Hannah Arendtit, Leonard Trelawny Hobhouse’i, Friedrich von Hayekit ja teisi poliitikafilosoofe, kes 19. sajandi lõpus ning 20. sajandi alguses kirjutasid.
2 Täpselt nagu Rawlsi raamatu esimene rida (“Õiglus on sotsiaalsete institutsioonide tähtsaim voorus, nagu tõde on mõttesüsteemide oma”) viitab sellele, et tema on huvitatud õiglusest.
3 Tõe huvides tuleks ära märkida, et kuigi seal esitab Rawls oma teooria põhipunktid, siis tegu on ühelt poolt lühendatud ning teiselt poolt täiendatud versiooniga, mis sisaldab mitmeid vastuseid ja täpsustusi Nozicku ja teiste kriitikale
4 Olgu see minu poolne üldine vabandus kõikidele lugejatele, kes küsivad: “Aga miks sa asjaolust X ja Y oma saatesõnas ei kirjutanud?”
5 Tänan Eve Kitsikut, kes juhtis sellele asjaolule minu tähelepanu. 
6 Kuigi viimaste aastate jooksul on kirjandusse toodud mõiste “libertaarlik paternalism”, mis põhineb sotsiaalteaduslike teooriate kasutamisel inimeste keskkonna kujundamisel, et inimesi vaikselt nügidasoovitudtulemusepoole.Vt.nt.ThalerjaSunstain(2008).
7 Sandel kasutab seda mõistet väga laialdaselt; see ei hõlma ainult raha või mõne muu materiaalse ressursi kulutamist, vaid igasugust kulu, mida isik kannab mingi hüve saavutamisel, nt. aeg, sotsiaalne tunnustus, tähelepanu jne.
8Näiteks Muggsy Bogues, kes on vaid 160 sentimeetrit pikk, kuid saavutas märkimisväärset edu, toetudes tihti sellele, et oli teistest mängijatest palju kiirem.
9 Organisatsiooni eestvedajad on motiveeritud religioossetest põhjendustestningusuvad,etsteriliseerimineonheaviisvältimakskehvadesse elutingimustesse sündivaid beebisid.
10 Või ükskõik milliste selliste isikute, kelle jaoks on ääretult tähtis see, et nad saavad vähemalt mingit osa ühiskonnast sundida elama oma nägemuse järgi. Nozicku terminoloogias oleks tegu imperialistlike utopistidega (vt. 10. peatükist “Raamistik kui utopismi ühisalus”).


11Seni (2009: 8) terminoloogias oleks tegu “transtsendentaalse institutsionalismiga”.
12Kuigi Rawls(2005:xli) püüdis hiljem loobuda toetumast väga konkreetselt kantiaanlikule autonoomia mõistele, millest see “mitte pelgalt vahend” printsiip on tuletatud.
13Siin pakutud määratlused on mõeldud deskriptiivsena ning mitte normatiivsena. Seega kirjeldamaks seda, kuidas silte “parempoolne” ja “vasakpoolne” tavaliselt kasutatakse, mitte andma kirjeldust, mida keegi peaks uskuma, et kvalifitseeruda kui üks või teine. Potentsiaalne põhjus, miks Nozickust on võimalik leida toetust vasakpoolsetele (deskriptiivses mõttes), on see, et parempoolsed deskriptiivses mõttes ei lange kokku parempoolsusega normatiivses mõttes. Teiste sõnadega need, keda kutsutakse parempoolseteks, ei usu kõike seda, mida nad peaks uskuma, et kvalifitseeruda kui parempoolsed.Tänan Jaana Eigit, et ta juhtis sellele eristusele minu tähelepanu.
14 Probleemseks osutuvad ennetava rünnaku juhtumid, kus mõlemal poolel justkui oleks õigus enesekaitseks. Vt. 6. peatükist “Tõrjuv rünnak”.
15 Näiteks kirjutas Washington Post (Ingraham 2017), et Vabariikliku Partei esindajad on vähemalt 18 osariigis püüdnud vastu võtta seadusi, mis meeleavaldamise keerulisemaks ja kulukamaks teeks.
16Valimispiirkondade piiride meelevaldne muutmine, et jagada valijaskond selliselt, et ühele poolele on võit garanteeritud. Praktika, mis sai oma nime 19. sajandi Massachusettsi kuberneri Elbridge Gerry ja tema poolt heakskiidetud salamandrit meenutava valimispiirkonna kuju järgi.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:47 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


5. detsember 2018Taavi Novek: Isiksusehäirest vaimuhaiguseni. Sotsio- ja psühhopaatiast. 

Taavi Novek pöördus minu poole küsimusega, kas saaksin ta artiklit toimetada ajakirjanduskõlbulikuks. Minu hinnangul oleks see töö pööraselt suur ja mul pole selleks ressursse (kompetentsusest motivatsioonilisteni).
Et aga blogis ruumi on, siis ei olnud mul midagi selle siin avaldamise vastu.
Ehk keegi leiab siit midagi inspireerivat või tunneb mõne mustri ära. Kui see pole muud, siis üks dokument ühest inimlikkuse avaldumisvormist ikka.
- M.K.


Taavi Novek:
Alustasin kirjutamist pärast avastamist, et minu hea sõber on tegelikult sotsiopaat. Pärast pikki psühholoogilisi rännakuid leidsin enda elu ajaloos veelgi sotsiopaate. Näiteks psühhiaatri, kes mind nelja päevaga paranoiliseks skisofreenikuks diagnoosis, käed raudu lasi panna (kuigi ma üldse agressiivselt ei käitunud) ja kuuajalise deponeeriva perferasiinisüsti otse tagumikku teha lasi. Pärast seda olin viis aastat valediagnoosiga skisofreenik, kuni üks inimlik psühhiaater täheldas, et ma mitte üldsegi skisofreenik ei olegi. Ta viis minu loogikatestide tulemused, tööd ja ülikooli lõpetamise faktori komisjoni ette. Üldiselt on sellise diagnoosi puhul vajalik ja kohane inimese jälgimine vähemalt kuu vältel; enne kui niivõrd tõsine diagnoos määratakse.
„Uurimuse“ olen koostanud kahe aasta jooksul, analüüsides nii sootsiumi, tuttavaid, kultuuritekste kui kultuuriruumi üldiselt. Alguse sai see mu kirjutatud  raamatuga „Nechers“, mis on avaldatud aastal 2016. Samuti vihjete/viidetega sõpradelt.
Küsimuste tekkimise korral ja vastuste saamiseks on minu kontaktaadress taavi.novek@gmail.com 
Juba mainitud kogu uurimuskooslus on toodud ära veebilehel www.taavinovek.com/research 




Isiksusehäirest vaimuhaiguseni

Keegi ei taha üldiselt kuulda sotsiopaatidest või psühhopaatidest. Psühhopaat on eemalepeletav sõnakõlks, mis läbib paljusid seriaale ja tavaütlusi. Mingi tegelane, kes kuskil suurlinnas kurja teeb ja kellega tegeleb FBI. Ausaltöeldes on nad igalpool, nende maneerid on levinud ka teiste inimeste väljendus- ja keelekasutusse, ka mõni teie tuttav on ilmselt sotsiopaat.

Käesoleva artikli aluseks on uuring (kõige esmasemalt kättesaadav aadressil www.taavinovek.com/research), mis vaatleb seda isiksusehäiret neuroloogiliselt, lingvistiliselt, semiootiliselt, psühholoogiliselt ja mis peamine—kultuuriliselt. Esmalt tuleb tutvustada, kellega on tegu, ja siinkohal ei selgitata üldtuntud liigitusi ega iseloomustusi, mida saab lugeda ka näiteks RHK-10ne iseloomustusest, interneti google’i otsingust või Pealinna lehe samateemalisest käsitlusest kriminaalse elemendina (http://www.pealinn.ee/tagid/intervjuu/kiskja-valjas-eestis-kasitletakse-ohtlikke-psuhhopaatkurjategijaid-n232178). Loomulikult on need teadmised eelnevad ja vajalikud, kuid praegusel juhul on peamiseks esmaseks sammuks dekonstrueerida sotsiopaadid skeletini.
Teine samm astub vastuollu laialdaselt levinud teadmisega, et ravi neile põhimõtteliselt ei ole ning avab ukse ravihüpoteeside maailma ajuskaneeringutele tuginedes, mis näitavad näiteks prefrontaalkorteksis olevate ajukeskuste passiivsust emotsionaalsetele stiimulitele, sama kehtib amügdala osas.
Kolmas etapp pürib üldkultuurilisele korrastusele, näidates eelnevalt ära semiosfääri tendentslikkust ehk hälbimust, esmalt ’abivalmis ohvrite’ (termin võetud "Sirbist“ http://sirp.ee/s1-artiklid/film/sotsiopaadid-ja-nende-abivalmis-ohvrid/) poolt tingituna.
Neljas käsitlus tahab üleüldse väita, et läbi mänguteooria mängus niivõrd kinni olevatena, ei suudagi nad reaalsust täisväärtuslikult tajuda ja on otsesed süüdlased keskkonnahävingus, objektiivses protsendijaotuses 1%, pannes kannatama ülejäänud 99%. 


Teoreetiline näide sotsiopaatidest ja kuidas nendega käituda tuleks 

Alustuseks esitan näitena karakteri filmist „X-men Origins: Wolverine (2009)“ tegelase Strykeri, kes mängibki ühe enda tehtud kokku seatud võimetega X-mehega läbi arvuti-joistiku. Nii olemuselt kui mängimisõhinas on ta ehtne sotsiopaadi näide. Tema lõpukaadrite karistus on samuti märkimist vääriv. Teiseks näiteks tooksin „Sirbi“ artikli „Monsanto dokumendid I“ (Ülo Niinemets, 2018), milles kõneldakse korporatiivsest lõputust mängust enda tootega. Just sarnaselt oodatakse järgmist käiku valitsustelt ja keskkonnaaktivistidelt, et siis taas ekspluateerida sama seadusandlust ning teha vastukäik, andmata aru, et tegelikult kukubki ökosüsteem ilma mesilasteta kokku. Justkui mänguline hasart. Ehk siis mänguteooria, millest tuleb juttu edaspidi ja mille olen „Teesides“ lahti kirjutanud. Korporatiivse manipulatsioonihulluse tõestuseks ongi lapsik kordamööda käikude mänguelamus. Imelik tundub, et isegi keerulisema mängu male puhul jääb arusaamatuks, kuidas seadusandlus suudab pidada vastu mistahes mängule, mis on sadu kordi primitiivsem. Või järelikult ei ole; malekombinatoorika arvutuste täpsuse jätan matemaatikute arvutada; majandus põhineb samuti matemaatikal. Kuid seadusandlus sellel tugineda ei tohiks ega justkui saagi. Ja ei põhinegi! Nagu males, tuleks kirja põhjal tagurpidi esimese käiguni mängida kõik käigud vähemalt mõttes tagasi, et jõuda esimese kombinatoorika ehk manipulatiivsete võtete kogumi summa ja võtete olemusteni—sest pärast esimest kahe mängija käiku tekib võimalusi 400, pärast teist 197 742 ja pärast kolmandat 121 miljonit. Praegu lõbutsevadki härrased oma miljonites võimalustes, tekitades mistahes mulje. Astudes sammu kõrvale, ei ole tegemist mänguga, vaid poliitika, ühiskonna, seaduste ja loodusega. Nemad ent istuvad oma miljonite süsteemis, mis peaks siis soliidses mõttes 400-ni taanduma. Mängust väljumine tundub olevat mitte-käimine, esimese käigugi. Või siis pigem, et esimese käiguga võidetakse; ehk teisisõnu, nagu juba mainitud, ei põhine seadusandlus matemaatikal. Loodus ja ka artiklis mainitud teadus ja vastuteadus ei liigitu siinkohal nendesse sfääridesse ja jääb ’mängust’ välja. Kurjem ja konkreetsem lähenemine on individuaalsem: dekonstrueerida ja leida sotsiopaadid luuüdini lahates ja nad ükshaaval kukutada. Dekonstruktiivsete meetoditega, vastumanipulatsiooniga (näiteks endast väljaajamine raevuni – enesevalitsemise kaotamiseni avalikus kohas näiteks haritud makiavelli poolt), arhitektuurimeetodi rakendamisega „Teadmiste arhitektuuri“ peatükist, leides pooltehislikus struktuuris nõrgad kohad ja see kui amortiseerunud hoone kokku kukutada; devalveerimisega juhul, kui esinevad kaks tugevat psühhiaatrilist koosolu: utoopilised luulud ja raevukas antisotsiaalne häire ühekorraga, mille mõlema esilekutsumisel ja esinemisel inimene vähemalt mõneks ajaks süüdimatuks muutub ja ta suure tõenäosusega vaimuhaiglasse paigutatakse (parim kui see juhtuks kõrgematasemalisemal jäädvustatud koosolekul).


Stimulatsioon

Ravi põhineb niisiis fMRI uuringutel, kus prefrontaalsagar näitab märkimisväärset passiivsust emotsionaalsete stiimulite osas isiksushäireta inimeste kontrollgrupi suhtes. Et antud ajukeskus tegeleb samuti otsuste vastuvõtmistega, oleks võimalik sotsiopaatide ganglionide võrgustikku sellekaudselt stimuleerida. Kuna inimesi on erisuguseid, siis on erisuguseid ka terapeutilisi lähenemisi. Esiteks ja peamiseks võib tuua näiteks sotsiopaadi, kes objektistab kõike, üritab kaootilist välismaailma objektsusele allutada, mis räägib kaasa ka keskkondlikule aspektile, kuid peamiselt objektistab kaasinimesi. Seesugusele sotsiopaadile tuleks anda kätte mõnest materjalist toorik, mida ta peaks modulleerima/tahuma, mille käigus aju peab pidevalt võtma vastu miniaatuurseid otsuseid (lõpptulemus ei ole nt tool) ning mille lõpptulemusena taasmoodustuks närvipõiming otsmikusagara eri osistesse, jõudes seega ergastada samaaegselt emotsionaalseid keskusi.
Lisaks on toodud välja erisuguseid modulatsioone, nagu näiteks arvutimängud ja viimasel ajal taas tunnustust leidnud VR. Siinkohal saaksid teha koostööd psühhoterapeudid ja programmeerijad, suunates sotsiopaadi käitumismustreid, jõudes viimaks simulatisoonist stimulatsioonini.
Peamiseks probleemiks sai amügdala, kuid selles kohas on vajalik kommunikatsioon neuroloogidega ja peamiseks hüpoteesiks osutus juhteteede hüpotees-- holistilisuse mõttel ning ajukeskuste närvijätkete mitte-üksühesel algusteel peaks stimuleeritama hoopis muud keskust kui seda on amügdala, jõudmaks siiski ühe tähtsaima emotsionaalse keskuse aktiveerimiseni, mis puhtalt ainult emotsioonidega tegelebki ja võtab vastu emotsionaalseid otsuseid.  



Dekonstruktsioon

Loomulikult ei ole dekonstruktsioon ka süvenedes lihtne. Olen viidanud isegi kümnetele kihistustele, mille alla nad peituvad. Näiteks seriaali „Arrow" viienda hooaja antagonist Adrian Chase, kellel tõesti ongi niivõrd palju maske, enne kui tema tegelik mina välja koorub.
Olen dekonstrueerinud sotsiopaate troopide järgi: nende irooniline võte ei ole klassikaline naljaka eesmärgiga üleminek eituselt jaatusele või vastupidi, vaid nad kasutavadki seda tõsimeelselt vale tõeks rääkimiseks. Ka teiste troopidega on neil probleeme, näiteks metafoorilisi võtteid on nad tegelikult võimelised ainult kopeerima ja kui nad ise mõne üllitavad, on tähistaja ja tähistatava vahekord niivõrd hoomamatu, et metafoori vaadeldes variseb see koos oma informatiivse väärtusega kokku.
Rääkides informatsioonist, on neil probleeme ka sümboledastusega. Sümboli asemel on nad võimelisemad edastama järjepidevat jada, mida on võimalik vaadelda G. Frege "Über Sinn und Bedeutungi“ abil: esimene, „Sinn“, „tähendus“, definitsioon, võib olla põhjalik ja lausa lõputu, kui „bedeutung „ ehk "osutus" või lõplik denotaat jääb puudulikuks. Olen jõudnud arusaamisele, et nende tähistatavate süntaksid lonkavad ja neid korvatakse üsna teadlikult konnotatiivsete praktikatega. Mis meelevaldselt sümbolsüsteemi asetatakse ja mis sinna ei kuulu. Või asendataksegi tähistatav meelevaldselt konnotatsioonidega ehk ka täiesti uue "bedeutungiga", mille eesmärgiks on manipulatsioon.

Lisaks olen jaotanud sotsiopaatia kolme alatüüpkonda, millest üks on antisotsiaalne isiksus võetuna eraldi. Viidates lisaks kogu „Tumeda triaadi“ mõistele ja selle lahtiseletamisele. Sotsiopaat omab koos tõenäolise luuluga antisotsiaalset häiret, kuid vaid kasutab makiavellismi ja nartsissismi manipulatiivsetel eesmärkidel. Mõnes mõttes haldab ta kogu „Tumedat triaadi“ („The Dark Triad“). Vastupidi jällegi see ei toimi—antisotsiaalne isiksus ei ole eriti eduline näitleja ega manipulaator. Võttes taaskord abiks tänapäeva lihtsaima meelelahutuse seriaalid, on antisotsiaalse isiksuse näiteks Wilson Fisk „Daredevilist“, sotsiopaadi näiteks aga Lorne Malvo seriaali „Fargo“ esimesest hooajast, kus on ka suurepäraselt hea näide ’abivalmis ohvrist’.


Keskkondlik aspekt 

Kordamine on tarkuse ema, ütleb kulunud klišeelik metafoor; ent siiski tuleb siinkohal ette kordusi. Hoiatus!
Nende prioriteetide hierarhia ülesehitus on piisavalt juhuslik: prioriteediks jätkusuutlikkuse asemel, enesearendamise asemel, laste kasvatamise asemel, mõne ala arendamise asemel, on esimeseks eesmärgiks hoopis mäng. Mängu ja mänguteooriate ning reeglite järgi on seesugune loogika väga piiratud, ega näe kaugemale väga kitsast keskkonnast. Sotsiopaat üritab kehtestada olematut korda, mis kuidagi ei haaku näiteks poliitika või ärimaastikuga, ometi on viimane maastik nende meelispaik, kuna sealne mänguväli on alati aktiivne või on seda võimalik aktiveerida, kuivõrd matemaatilise loogika alused omavad ka kitsamat raamistikku (piisab ainult metonüümiast ja sünekdohhist, paljutähenduslikke sümboleid ei ole üldse vaja, retoorilised ilustavad liialdused on pigem miinuseks ja kokkuvõttes laguneb kogu retoorika nende mistahes käsitluses kokku või on see jällegi puhas kopeering). Isegi kui nad laastavat hävingut näevad, ei suuda nad prioriteete ümber tõsta, irooniline ja metafooriline troop sisaldavad tundenüansse, mis neil puuduvad ning võib öelda, et loogikaprioriteedid ongi puudulikud; teisisõnu ei ole võimalik ümber tõsta midagi millegagi, mida ei ole. Psühhiaatrilistes terminites saab siinkohal viidata megalomaaniale ja luuludele üldse. Loogilise ülesehituse puudumise tõttu on nad ka süüdimatud ja siinkohal saab väita, et oma reeglite tõttu ei suuda nad oma äri või muu tegevuse vaateväljast kaugemale vaadata, nagu selleks on keskkonna saastamine. See ei mahuks ka mängu reeglitesse ja oleks siis ka juba teine mäng. Peale mängu on tugevaks aspektiks empaatia puudumine. Kuivõrd looduses on valdav osa elus, ka taimed ja ka nende puhul on nad hinnatavad läbi empaatia, siis selle puudumisel võivad nad süüdimatult elavat hävitada. Nad võivad seda ka nautida, nagu seda on loomade või ohvrite puhul täheldada (filmi näide “Reservoir Dogs”). Ka siinkohal tuleb mainida psühhiaatriline aspekt, et nad ei ole võimelised mõistma, et samal ajal hävitavad nad sellega iseennast: ringlusega hävitavad nad kaudselt oma toitu, hapnikku, vett, saamata aru, et võivad oma teguviisi kätte lõpuks surra. Lisaks kerkib taas esile metafooride puudumine, mis on vajalik nii eluta kui elus looduse mõistmiseks. Lisaks on neil tihtipeale vajadus kõike omada, mis tähendab sekkumist. Metsik loodus aga sekkumist ei taha. Läbi selle näivad nad kui täiskasvanud lapsed, kes ei ole välja kasvanud üsna väiksest east, kus eseme äravõtmisel laps nutma hakkab. Siinkohal paistab heaks terapeutliseks toiminguks millegi sarnase, läbi modulatsiooni ehk mudeli, andmine ja äravõtmine. Või asendamine-- puudu on ilmselt miski muu kui näiteks maatükk, lõvi nahk või elevandi kihv. Selliselt väita tähendab ütelda, et kui ideaalis kõik sotsiopaadid maa peal terveks ravida, kultuuriliselt normeerida ja/või marginaliseerida, oleksid selle isikuhäireta inimesed võimelised tegutsema keskkondlikult ja tegeleda kriitiliste probleemidega, taastada ja reostamine elimineerida. Inimene on loom ja osa loodusest. Siin saab siis rääkida normatiivsest käitumisest. Hetkel lisaks 1-4%-le (Martha Stout kirjutab, et 4%) sotsiopaadidest on neil ju mitukümmend protsenti ‘abivalmis ohvreid’, kes kannavad ja viivad ellu sarnaseid funktsioone.
Ehk teisisõnu märkimisväärselt vähendada ja kultuuriliselt normeerida nii sotsiopaate kui ‘abivalmis ohvrite’ hulka, millega kaoksid kultuuriruumist ka mürased kultuuriklombid (järgneb definitsioon) -- ideeliselt on tõde ja vale kokku sulatatud (või kujutis ja reaalsus on teineteisest eristamatud, mis on Baudrillardi üks simulaakrumi tüüpe), või siis a-kultuurne ja kultuurne nähtus/teave, mis teeb kogu tekstist tavainimesele a-kultuurse koosluse ja on äärmiselt ohtlik infoväli (produtseeritud artiklid näiteks, kus vale ja tõde on kokku segatud), väärad integreeritud (internaliseeritud-eksternaliseeritud) tegutsemismallid, tavad ja tõekspidamised, vastuseis üleüldiselt, kus suurkorporatsioonid pidevalt oma keskkonnakahjulikke teguviise õigustavad ja seadustada püüavad; antud valdkonnas on üldteada, et korporatiivses ja ärilises maailmas koonduvad sotsiopaadid neljakordseks sellesama mängu lõppematuse ja juba mainitud matemaatikapõhise loogika tõttu. Ja just see koondumine on ülimalt suur oht keskkonnale, viidates eeltoodule. Tavaliselt on neil utoopilised visioonid, kus suures mahus teostatakse näiteks looduse ühest kohast teise tõstmist. Ilma nendeta saaks valdav inimkond umwelt’e, biosfääre, säästa ilma piirangute, pseudoseaduste ja infomürata ning prioriteetide õigeksseadmise läbi. Muuseas jääb uuringu aluseks siiski ravimine ja integratsioon, mitte kõrvaldamine, hävitamine, marginaliseerimine, nõiajaht.
Mina näen, et võttes arvesse loomapiinamisi, inimeste piinamisi, ärakasutamist, türanniat, objektistamist, kandub selline suhtumine üle kõigele. Nende loogika on objektipõhine. Kuid looduses ei ole miski objekt. Või flooras ja maastikus näiteks. Neil on vajadus kõike objektistada, ja kui see terminitele ei allu, asuvad nad seda töötlema. Isepäine käitumine sinna ei kuulu, tunded sinna ei kuulu, kuna neist tekib süsteemi häiritus ja ebakorrapärasus jne. Viimaks jääb alles ainult kõrb, nii vaimne kui füüsiline, nagu filmi “Maze Runner” I osa lõpus. Objektistamine omakorda viib robotmaailma ja AI näideteni. Sotsiopaadid ongi need masinad. Nad võivadki olla ka psühholoogiliselt programmeeritavad kui ka programmeeriad, nagu nad oma ‘ohvreid’ programmeerida püüavad. Olen toonud selle ära kahes „Tekke“ peatükis ehk siis sotsiopaat tekkis läbi industriaalrevolutsiooni. Neisse tuleks ehk suhtuda sarnaselt. Filmid: “Matrix”, “Ex Machina” näitavad väga sarnast maailmasse suhtumist. “Matrixi” kolmanda osa lõputseenis küsib tehisintellekt, et miks? Miks ta alla ei anna? Mis tal viga on? Mis defineerib osa inimloomusest. AI sellest aru ei saa. “Ex Machinas” on kaks lähenemist: üks on see, et robot(id) on otsekoheselt sotsiopaadid. Kuid teine on see, et nende leiutaja, kes neid kasutab (muuseas näiteks seksuaalselt), on seda ta ise. “The Terminator” näitab nende resoluutsust: determineeritust tulemusele. Seetõttu ka marginaliseerimine, kõikide vaheetappide. Seetõttu ka alluvate ahistamine näiteks. Ma näen, et neil on lausa vajadus nö kaost organiseerida-- loovust, metsikut arengut, mis ei vasta korrigeeritud objektidele. Ja isegi kui kõik ei ole sotsiopaadid, kes nt metsi maha võtavad ja lagastavad, on minu üks teooriatest see, et selliseid teguviise harrastavad iganenud sootsiumi konklaavid on kunagi mõnede neist tekitatud, jäänud legaalseteks ja nüüd mudelitena tavainimeste poolt kasutusele võetud kui normikohased. Või siis on tavainimene nagu “Walking Deadi” ühiskondliku ülesehituse ‘abivalmis ohvrid’, madala positiivse PCL-R näiduga ja kuna loodusvastased teguviisid tunduvad normi piires olema, tehakse järgi; või siis ehk kõige tugevam argument ehk: kultuuriklombid ehk väärad faktid suurte artiklite ja teadusuuringute kaudu, et midagi ei ole valesti. Näiteks president Trump, kes käib ringi ja kuulutab, et kliimasoojenemine ei vasta tõele, lisaks muudele looduslikele taandarengulistele tegevustele; tema jääks ilmselt skaalal napilt sotsiopaadi positiivsuse tulemusele alla (PCL-R skaalal vahemikku 1-24, epistemoloogiliselt rääkides). Kaudselt on ka kirjeldatu üks osa Bergeri ja Luckmani “The Social Construction of Reality” tekstist, kuidas sotsiaalne reaalsus tekib. Kokkuvõtvalt on orienteeritus ainult tulemuse (lähtuvalt sotsiopaadi tüübist, kuivõrd mänguline ta on) tagantkiirustamine ehk ekspluateerimine. Ekspluateerimine aga on kuritarvitamine ehk töö vastand. On ju ka üks AI arendamise osa aju ja närvirakkude põhine, kus tehisintellekt õppides midagi ümber paigutab, ganglionite põhimõtete järgi. Selle tehnoloogia abil oleks võimalik sotsiopaate ümber modelleerida, sarnaselt õppima suunata. Kuid see on uitteooria.


Objektistamine

Vajadus kõike ümber tõsta ning allutada inimobjektide 3D matemaatilisele maailmale, on sotsiopaatidele omane (noh näiteks metafooride ja tegeliku iroonia puudumise tõttu). See ei ole viha, vaid maailmakord, maailmanägemus. Iseenesest peaks siiski sotsiopaadid kanduma vaimuhaiguste valdkonda, mitte isiksushäirete, sest RHK-10ne reglementatsiooni järgi defineerub vaimuhaigus siis, kui esineb kaks tugevat hälbelist sümptomit, ja need on neil olemas: antisotsiaalne häire ja luul (vastavalt kas siis suurusluul, ebaloogika luul objektistuses või utopistlik megalomaania ehk suurusluul). Selles suhtes ei ole ma nõus ei RHK-10ne ega psühhiaatriaga üldiselt, nagu ka ravi seisukohalt.
Jättes siinkohal inimese objektistamise välja, on neil vajadus ümberkaudset defineerida ja redefineerida. Esiteks on kaootilisus mõistetamatu, teiseks tuleb kõik teisaldada ehk restruktureerida, kuigi kõik on looduses juba struktureeritud. Ainult juba mitu korda mainitud asjaolude tõttu nad seda ei näe.
Objektistamine kõneleb samuti looduse hävitamise poolt. Restruktureerimine ehk millegi olemasoleva ümbertõstmine on muidugi omane kogu tänapäeva 20. sajandi maailmamudelile. Siinkohal saab viidata uurimuses käsiteldavatele reaalsuse iganenud konklaavidele (terminoloogia ja käsitlus võetud taaskord Bergeri ja Luckmani „The Social Construction of Reality’st“), mille minevikus lõid sotsiopaadid ja mida nüüd tavainimesed kasutavad. Kõneledes samuti semiosfääri kallutatuse või tasakaalutuse poolt. Mõeldud on just nimelt sotsiopaatide loodut. Ja nüüdsest vaimse haiguse ilminguga inimestest. Erinevalt antisotsiaalse isiksusehäirega inimestest, kellel tõesti on häire, mitte vaimuhaigus, tuleb kõneleda lisaks luululisusele ka surma eitusest. Nüüd siinkohal on mul väljastpoolt soovitatud viidata taaskord filmidele ja muule: „Arrow“ Adrian Chase, „Sin City 2“ Senator Roark jm, kus sotsiopaat, olles ilmselge surma ees, läheb siiski mänguga edasi, nägemata üsnagi selget tema enda surmaga lõppevat püänti. Siit loomulikult olen ma viidanud vähesel määral pornograafia äärmiselt haigele arengule, kus miski enam pärast interneti leiutamist loomulik ei ole, vaid esiteks konstruktsioon ja teiseks surma eitamine. 90ndate ihajaatuslik pornograafia ja erootika on ammu muutunud telliskivilikuks tehislikuks surma tühistamiseks, kus miski tõele ei vasta, vaid tuleb valida tooteid, millele vastata. See kõik on samuti sotsiopaatide pärusmaa ja ma olen kindel, et vähemalt meesprostituudid vähemalt madalama laubaga sotsiopaadid on.
Kuid tulles tagasi objektistamisele, võib tõdeda, et see 1% legaliseeritud vaimuhaigeid tõstab ümber kogu loodust ja ülejäänut 99-t % inimesi.



Kaldes semiosfäär ja selle korrigeerimine

Kogu korrigeerimine on peamiselt toodud ära „Teadmiste arhitektuuris“ (ka inglise keeles) ning kalduvus „Uurimuste lisades“. Palun järgige linki. http://www.taavinovek.com/research/

Postitaja: Mihkel Kunnus kell 20:27 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. november 2018Põlvkonnamure. Kui rukkilille seemest tahab võrsuda kanepitaim 
Ilmus ajalehes „Postimees“ 20.10.2018. On kirjutatud suve lõpul ja allpool on tehtud paar pisimuudatust (nt Elurikkuse erakond on vahepeal sündinud jms).





Rukkilill Haania looduspargis. Põldudel neid enam ei kohta, sest glüfosaadiga  tõmmatakse enne külvi kõik surnuks.
(Pilt: Vikipeedia)







Kui rukkilille seemest tahab võrsuda kanepitaim




Mihkel Kunnus





*
Lääne tsivilisatsiooni toimub taas barbarite invasioon. See tabab iga Lääne tsivilisatsiooni põlvkonda, arendas kujundit edasi Hannah Arendt, üks XX sajandi olulisemaid poliitmõtlejaid. Me kutsume neid barbareid lasteks, täpsustas ta. Mis on meie tsivilisatsiooni või tagasihoidlikumalt väljendudes ühiskonna üks suurimaid hädasid praegu? Neid barbareid, uut põlvkonda on na vähevõitu. Sellisel hulgal ei suuda nad anda ühiskonnale piisavalt virgutavat nähvakat.

„Poliitikas võib konservatiivne suhtumine – mis aktsepteerib maailma sellisena, nagu ta on, ning püüab üksnes status quo'd alal hoida, viia üksnes hävinguni, sest maailm, olgu tervikuna või üksikasjades, allub pöördumatult aja murendavale toimele, kui just inimesed ei otsusta vahele segada, muuta, luua midagi uut,“ selgitab Arendt. Tema öeldule sekundeerib enese teadmata Joseph Tainter, ajaloolane, kes on pühendunud ühiskondade kui komplekssüsteemide kokkukukkumiste seaduspärade uurimisele. Tainter toob ühe kollapsieelse seisundi tunnusena välja selle, et kogu energia läheb status quo säilitamiseks. Valgustatud konservatiivid on seda alati teadnud ning teinud ennetavaid muudatusi suuremate vapustuste vältimiseks. Näiteks Edmund Burke soovitas Briti parlamendil tulla vastu Ameerika asualade poliitilistele nõudmistele. Teda ei võetud kuulda ja tagajärjeks oli revolutsioon, tähendab, ikkagi muutus, aga rapsiv, rohmakas ja vägivaldne ning lisaks veel Ameerika lahkumine Briti impeeriumist. Tänapäevasema näitena: oleks EL võtnud tõsisemalt brittide häiritust immigratsioonist, Aafrika ja Ida-Euroopa murjanite sissevoolust, küllap siis oleks Brexit ehk rabe ja rohmakas suunamuutus ära jäänud. ?Korduvalt ja õigusega on öeldud, et nii Trumpi võit kui parempopulistide esiletõus Euroopas on peavoolupoliitika muutumissuutmatuse tagajärg.


„Meie lootus on alati seotud uuega, mida iga põlvkond endaga toob, kuid just põhjusel, et saame oma lootuses toetuda üksnes sellele, hävitame me kõik, kui püüame uut niimoodi kontrollida, et meie, vanad, saaksime sellele ette kirjutada, milline see olema peab,“ selgitab Arendt muutuste valupunkti. Kui uus põlvkond peab käituma vabaduses nii nagu eelmine põlvkond vabaduses käitumist ette kujutas, siis pole see uus põlvkond vaba. Uus põlvkond reeglina mitte ainult ei taha, vaid ka ei saa elada vana põlvkonna tulevikuplaanides, sest need on aegunud ja aeguvad seda kiiremini, mida kiiremini eluolud muutuvad.

**
Vaatame nüüd eelöeldut Eesti päevapoliitika valguses. Kes on kõige pühendunumad status quo poleerijad? Musternäiteks oli veel valitsuses olev Reformierakond oma peenhäälestusega. Siis toimus see „suur ja hirmus vasakpööre“, mis pisutki kaugemalt vaadatuna polnudki midagi rohkemat kui pelk peenhäälestus, nõksuke ühtesid makse sinna, teisi tänna, aga suuremas pildis ikka status quo. Kes on praegu kõige radikaalsemat muutust lubav? Eesti Konservatiivne Rahvaerakond. Parteinimede otsesõnalisest tähendusest ei maksa lasta end eksitada. Reformierakond ei taha eriti mingeid reforme, vaid pisitasa peenhäälestada (suurte muutuste vältimine on olnud ikka üks instrumentaalse konservatiivsuse definitsioone), seevastu kõige tulipäisemate kursimuutmislubadustega vehib see erakond, millele konservatiivsus on lausa nimesse kirjutatud. Ja EKREl on ju õigus, kui ütleb, et on üksi kõigi teiste vastu, sest peamised suured erakonnad on natukegi kaugemalt vaadates pea äravahetamiseni sarnased. Seepärast on mõneti kohatu osatada Vabaerakonda või Eesti 200-t maailmavaate puudumise pärast – see on põhijoontes sama, mis kõigil praegustel suurerakondadel ning kui viimaste vahel toimub mõne liikme üle hüppamine, siis pole sealgi tegu äkilise muutusega inimese maailmavaates, vaid põhjused on pigem mõnes argises ja proosalises sooduspakkumises.

***
Selles, et on vaja põhjalikumat ühiskondlikku kursimuutust, ma ei kahtle. Kaldun nõustuma ka traagilise tõsiasjaga, et kõige kaalukam alternatiiv praegusele peavoolupoliitikale, mis (ühis)konna tasasel tulel keedab, on just nimelt EKRE. Selle mõjuka alternatiivsuse eest annan EKREle rasvase plusspunkti. Traagilisus aga on aga palju sügavamal kui see jäle, natsihõnguline, rassistlik, homo- ja ksenofoobne populism, mis nendega seoses esimesena silma torkab. Pealegi, populistlikud on kõik erakonnad ja ei ole kerge öelda, kas de facto mürgitab ühiskonda rohkem massi-immigratsioonivastane tõrvikurongkäik või meeleavaldus, millel nõutakse võrdse töö eest võrdset palka – mõlemal juhul on vastanduv positsioon õhust imetud ja mõnele kaasmaalaste grupile kaela määritud (kes teaks kedagi, kes teaks kedagi, kes pooldaks massi-immigratsiooni või arvaks, et sama töö eest tuleb ühtedele rohkem maksta kui teistele?).

Äkilised muutused pole midagi meeldivat. Kui noored hakkavad tänaval maailma parandama, kaasneb sellega enamasti paras ports tühja destruktiivsust ja valusrumalat lühinägelikkust (umbes sellist, mis päästab karunahafarmis loomad puurist „vabadust nautima“). Aga kui miski on veel talumatum kui jalgu trampivate nagamannide korraldatud revolutsioon, siis on see pahurate tarikate korraldatud revolutsioon, see, kui noortele eakohaste tungide unistusteudu asemel hakkab kogu ühiskond joonduma vanadele eakohaste tungide unistusteudu järgi, kui vanadekodurahu võtab seljavõidu ööklubilärmi üle, kui beebihälli hakatakse kirstuvoodriga pehmendama.

****
Üsna kenaks näiteks sobib Lauri Vahtre artikkel „Mis siis lõpuks on oluline?“ (PM 28.VIII 2018). See sobib hästi, sest üritab luua suuremat ja terviklikumat pilti ning seda ei ähmasta tariklikkuse grotesksed ja populistlikud ornamendid nagu näiteks EKRE puhul kombeks. Kõige olulisem on Vahtre sõnul „et Venemaa meid alla ei neelaks“, siis et meie iive tõuseks taastetasemele, kolmandaks, et „läänes laialdaselt levinud pseudofilosoofiline sõnamulin sotsiaalsetest konstruktsioonidest, narratiividest, heteronormatiivsest sunnist jms meie mõtlemisvõimet lõplikult tuksi ei keeraks, nii et me kaht esimest ohtu enam ei näe. Ja neljandaks – et Euroopa ise mõistuse pähe võtaks ja püsima jääks.Kõik muu, olgu ta või aktsiisipoliitika, tuleb pärast seda. Olete nõus?“
Loodetavasti ei tee ma liiga julgeid oletusi, kui arvan, et Vahtre eakaaslastest ideoloogilised antipoodid – näiteks Rein Raud ja Andrei Hvostov – hakkaks häälekamalt vastu vaidlema alles kolmanda punkti juures.
Kõnekaim on antud juhul aga Vahtre kokkuvõttes hoopis see, mida seal ei ole. See, mida ka mina käesolevas kirjatükis pole siiani maininud, aga kuhu on suunatud enamvähem kõigi ühiskondlikult aktiivsete noorte murelik pilk. Kui üks noorema põlvkonna ärksamaid poliitilisi mõtlejaid Aro Velmet toob välja teravamad probleemid, siis üheks on „palgatööliste õigused ja töökultuur laiemalt“ ning „teiseks: emake loodus. Kliimamuutused on eksistentsiaalne probleem, see on teaduslik konsensus ja iga talunik või kalamees võib seda kinnitada. Iga inimene, kes muretseb Eesti kestmise pärast, peaks olema keskkonnaaktivist. Eesti ei saa kesta ilma inimeluks kõlbuliku planeedita.“ (EE 5. IX 2018) Tsiteerin põlvkonnakaaslast Velmetit siin eriti hea meelega, sest kuigi tema poliitiline veregrupp ja meelelaad on minu omast tihti lausa vastandlikkuseni erinev, siis siin, selles, mis põhiline, olen temaga täiesti nõus. Ühiskonna elujõudu kõige rängemalt murendav moraaliprobleem pole mitte mingi spetsiifiline kirikukatoliiklik seksuaalneuroos, mis pööbli toel endale totaalsust taotleb, vaid töötasu täielik lahutatus inimlikust töökusest ja tööpanusest, tendents, mis mõjub lõppeks igasugusele ühiskondlikkule solidaarsusele hukutavalt. Ning kõige peamiseks murekohaks on keskkonnaprobleemid, millest sõltuvad omakorda majanduslikud, rahvuslikud ja kõik muud. Ühiskondlikult ärksad noored kaitsevad loodust, metsa (EMA!), propageerivad taimetoitlust, taaskasutust jne. Eks vanemale põlvkonnale tundu need tegevused tihti tobedatena. Ja need tihti seda ongi! Eriti nende nooruskohmakate väljendusvormide tõttu, aga sellest hoolimata on neis põhiline tulevikulootus.

Kui ennist rääksin muudatusi lubavast erakondadest, siis erinevaid rohelisi ma isegi ei maininud ja küllap hea lugeja ei pannud seda isegi tähele, sest nad on sama vähe tooniandvad nagu noorem põlvkondki (rahvastiku vanuseline koosseis soosib niigi pensionäripopulismi). Erinevate roheliste all pean silmas erakonda Eestimaa Rohelised ja vastloodud Elurikkuse erakonda (paljulubavad liikumised on ka ökokonservatiivne Tark ja Terve Eesti ja iseäranis Eesti Maakogu). Kui neid ei oleks, valiks ma EKREt, sest EKRE valimatult peavoolule vastanduv populism on ka Rail Balticu vastu (see vastuseis ei tule ökoloogilisest valgustatusest, sest selles valdkonnas on nad isamaalikult juhmid, seda näitab ainuüksi nende suhtumine põlevkivisse). Kuigi nii antud hääl oleks samasugune mõru kompromiss nagu Marcus Aureliuse oma, kui ta jättis rahvahulkade nõudel ära keelamata gladiaatorite võitlused, barbaarsuse, mida ta sügavalt jälestas.

Rail Baltic praegu kavandataval kujul on heaks indikaatoriks seepärast, et selle mõttekus on teoreetiliseski plaanis põhjendatav ainult sellisel tulevikuhorisondil, mis eeldab praeguste kesk- ja vanemaealiste elukogemuse ülendamist loodusseaduseks, lühimalt, et ühiselu ja suhe looduskeskkonda käib üldjoontes samadel seaduspäradel edasi nagu ta on käinud siin Teise maailmasõja lõpust alates. Aga ta ei käi, seda on üsna häälekalt teatanud kõige suuremad vaimsed autoriteedid, alates kümnete tuhandete teadlaste ühiskirjadest lõpetades paavsti enesega. Ahastus tuleb peale vaadates neid „majanduslikult mõtlevaid“ tegudeinimesi, kes on parimal juhul lüürilised udupead, kes arvavad, et suurtest rahanumbritest unistamine ongi juba reaalteaduslik maailmapilt ja majanduskalkulatsioon (ikkagi arvud! miljonid ja miljardid, mitte mingid pehmed väärtused, eks!). 
EKRE revolutsioon, kuigi põhjendatud, on tarikate revolutsioon, püüd seada rööpad selle maailma suunas, mida pole kunagi olemas olnud ega saa ka saada. Põhjendatud on see aga selles mõttes, et praeguste peavooluerakondade status quo nökerdamine näikse toetavat eeldusele, et kui kuristikku väikeste sammudega hiilida, siis alla ei kuku.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:21 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. oktoober 2018Tempus fugit. Maavanaema surm ja täiskasvanulikkuse läbikukkumine 
Ilmus ajakirjas Looming nr 10 2018




Tempus fugit. Maavanaema surm ja täiskasvanulikkuse läbikukkumine

Mihkel Kunnus


In memoriam Linda Kunnus 5.II.1925 – 21.IV.2017 




Mida teha, kui maailm äkki kokku kukub? Millised on valikud, kui seinast ei tule enam ühel päeval elektrit, pangaautomaadist raha ega kraanist vett, mobiiltelefonid on tummad, supermarketite uksed on teadmata ajaks kinni kiilunud ning bensiinijaamade voolikuis on lõppenud haisev ollus, mis paneb pöörlema maakera?
Instinkt ütleb, et siis tuleks haarata hädapärased asjad ning katsuda jõuda kiiresti maale, vanaema juurde.
Valdur Mikita. „Vanaemad, ökoterrorism ja globaalne katastroof“i


Ma täpselt ei mäleta mitmendal Radisson Blue Sky korrusel oli see tuba, mille aknast välja vaadates sain isalt telefonikõne ja teada, et maavanaema, mamma on surnud. Hetk ise on mõistagi eredalt meeles. Pealegi õhtuse merevaate ja surmateate ajaline kokkulangevus mõjub lausa kunstilise liialdusena.
Nii nagu kunstilise liialdusena mõjub nende aegkultuuriliste punktide kaugus, mida see kõne ühendas. Mamma suri kollases maamajas Valgamaal, väikeses talus, kus ta oli algusest lõpuni käinud kogu oma elukaare. Tallinnasse polnud ta sattunud, aga merd oli näinud küll. Jõmpsikana küsisin ja ta ütles, et sattus enne sõda korra Pärnu ja nägi ära. Muidu oli vanaema terve elu täiesti paikne, lausa taimne, sest lehm pole mingi lõhekonservi peal elav nunnukiisu, kelle saab käsipuuriga reisule kaasa võtta.


Ma viibisin selles peenes hotellis, kuhu eraviisiliselt vaevalt kunagi satuks, sest olin parasjagu korraliku eurorahastusega SA Innove koolitusel. „Õpetaja – hariduse kõneisik“. Üle Eesti kandieerijate hulgast valiti välja üheksa, kes võiks oma isikuga populariseerida õpetajaametit, eriti noorte hulgas. Esimene õpiväljund tunnistusel: „õppija teab, mis on maine, kuvand ja bränd, kuidas need kujunevad ja kuidas isikubrändi teadlikult kujundada“. Eks ta ole. Kuidas seletada isikubrändi maavanaemale? Seda koolitust? „No see on midagi enesekiitmise treeningu moodi...“ Mis ühisosa on haisva enesekiitusel ja liftikõnel? Mis ühendab õige hashtagi valimise oskust teadmisega, et lehma pasandamise korral aitab harilik tedremaran? (koolituse läbinuna võin muidugi öelda: mina!).
Minu haridustee on kokku kestnud umbes kakskümmend kolm aastat, mammal neli talve. Meie haridus oli Hitler ja Stalin, ütles ta enda ja papa kohta. Meie jaoks olid nad ikka mamma ja papa, mitte vanaisa ja vanaema (mu ema poolsed vanavanemad – linna vanaema ja linna vanaisa – surid, kui olin veel päris pisike).


Hotellis õhtusöögil vaatasin mõtlikult seda kunstipäraselt määritud taldrikut (prantsuse köök) ja õhukesele basaldikillule asetatud leiba, mille mundris ettekandja lauale oli toonud. Basaldikillul oli pruunikas chia-seemnetega moodustis, milleks töö kaotanud leib oli moondunud esteetiliste kapriiside keeristuultes, küllap umbes seda laadi jõudude käes, mis olid teinud sarnaselt töötuks jäänud karjavalvurist ja jäljekütist puudel-chihuahua. Ka see evelinilveslik rukkikeeks oli mamma küpsetatud leivast sama kaugel nagu Radisson Blu Sky hotell väikesest kollasest talumajast Valgamaal. Papa ja mamma küpsetasid leiba papa laotud kiviahjus. See oli selline klassikaline leiavaahi (puud sisse, tuhk välja, taigen sisse, leib välja). See polnud väga vana, ei pärinenud sõjaeelsest ajast, minagi mäletan kui papa selle ladus, aga et ta selle ladus, näitab truudust harjumuspärasele (elektrist sõltumatule!) tehnoloogiale.


Leiva hind oli miski, mida mamma alati küsis, kui külas käisime. See polnud niivõrd siiras huvi, kuivõrd omamoodi rituaal. Kuulnud summa, vangutas pead ja rääkis, kuidas Pätsu ajal maksis kilo leiba sama palju kui kilo rukkijahu. Taignasse läks kuus osa jahu ja neli osa vett, kaks osa vett auras küpsetamisel ära ja see kaks, mis sisse jäi, oligi pagari kasum. Olen näinud sarnase retsepti järgi tehtud leiba kaubanduses küll („Ei ole lisatud suhkrut! Naturaalse juuretisega! Ei ole lisatud pärmi! Ainult rukkijahud!“). Mamma ja papa andsid mulle alati pätsi kaasa ja ülikooliajal oli see mõnus närimine. Päts tähendas paari-kolme kilo ja see polnud mingi kohev õhku ja vett täis pehmik, vaid tihe kamakas, mis säilis kaua ja mille lõikamine oli rohkem tükkide murdmine.


Lisaks uduna silme ette kerkivate mälestustele andsid nähtavale tähendusi ka keskkonnaeetikuprillid. Tõsi, keskkonnaeetika on lihtsalt loengukursuse nimi, mida Maaülikoolis olen mõnda aega lugenud. See sõna on ise nii ebamugav ja eksitav, et distantseerun sellest selgesõnaliselt juba avaloengus. Keskkonnaeetika on surnult sündinud laps, puhtintellektuaalne konstruktsioon. Selle sünniajaks oli juba täiesti selge, et samal viisil keskkonda suhtumise jätkamine kätkeb endas nii teiste- kui enesetappu, nii praeguste kui tulevaste liigikaaslaste kahjustamist, eluvõimaluste võtmist, tähendab, keskkonda tõsiselt suhtumise põhjendamiseks ei lähe vaja mitte mingit erieetikat. Igatahes, ka keskkonnaeetikuprillide läbi paistab selline suur ja luksuslik hotell hukatussuundumuste koondsümbolina. Iga liigutus kõneleb siin raiskamisest ja värdjalikkuseni võimendunud hügieenist, juuksekarv saadab roa prügikasti, linu pestakse kange keemiaga ka pärast ühekordset ööd, „põlluramm“ desinfitseeritakse enne kanalisatsiooni saatmist ning sussidki on ühekordse kasutusega, mis siis veel hambaharjad. Prügikaste tühjendatakse masinlikult, isegi kui see tähendab üksiku vatipadja mässimist prügikotti. Võimalik, et parim keskkonnaeetiline õppetund inimesele olekski see, et ta kuu aega ei tohiks prügi välja viia ja oleks sunnitud eluruumi oma jääkidega jagama.


Mu maavanaema elamises prügi praktiliselt ei tekkinudki ja samuti olen veendunud, et vähemasti tema köök ei oleks läbinud ühtegi moodsat hügieenistandardit, mitte üheski aspektis. Küllap oli see üks põhjus, miks nad papaga nii vanaks elasidki, mõlemad üle üheksakümne. Nad ei norinud oma keskkonna ja naaberolenditega tüli, isegi kui viimasteks olid mikroorganismid. Seda ei maksa segi ajada naiivse ökosentimentaalsusega. Mesilastarru kippuv kährik löödi silmi pilgutamata maha (koer hoidis kinni), rotid ja mutid püüti lõksu ja toorest nisu lätsutav metssiga sai halastamatult tinauba (papa enese valatud jämedaid haavleid). See sama papa, kes pani pesakasti isegi kakule, lõi jänesele käeservaga kõrvade taha ja lõikas pea otsast ning siga sai saksa täägi kõrri (see ei olnud poliitiline žest, puhas pragmaatika). Nende juures sain ma ka teada, kust tuleb mõiste „tormas ringi nagu peata kana“. Selle talu toodang oli meie perele suureks toeks iseseisvumise taastamise metsikutel aegadel. Sel ajal, kui linnatänavatel tõsteti inimesi tossudest ja teksadestki välja, nahktagist rääkimata, olin mina maal nagu vanajumala selja taga ning vitsutasin toitu, mis kuuluks tänapäeva standardite järgi Kalamaja eksklusiivkohvikute saavutamatusse tippu, nii mahe ja öko ning nii käsitöö-, et võin olla enam-vähem täiesti kindel, et seda polegi võimalik tänapäeva Tallinnas saada. Näiteks, käsivändaga koorelahutaja abil saadud koorest käsitsi tehtud või, kusjuures lehm oli käsitsi lüpstud ja lehma heingi käsitsi tehtud. Nii totaalset käsitöölikkust enam ei kohta.
Niisiis meeleolu õhtusöögilauas muutus paratamatult melanhoolseks, oleks rohkem vaimujõudu, võinuks öelda kelnerile, et kogu see peenutsemine ja glamuur ajab mind oksele, ma olen täiesti tasakaalust väljas, ehk saate tuua mulle ühe suure lehmakoogi savitaldrikul, eelistatult paar päeva päikese käes laagerdanud, sellise, mille peal on kena koorik, mille aukude taga elavad igasugused huvitavad mutukad, mu lapsepõlvesõbrad. Või vähemalt viige minema see ilge pärlmuttervaas, ma isegi ei saa aru, kas suurlinlik esteetiline atakk on oma mürksinises vormis tabanud siin kullerkuppu või karikakart.



See raskemeelsus ja melanhoolia ei tulnud tühjale kohale, vaid asendas juba eesolnu. Koolituse sihtgrupiks olemine ei lasknud seda unustada. Kes on õpetaja? Kultuurilises mõttes on õpetaja mustertäiskasvanu, keegi, kes juhatab inimesi turvaliselt maailma, mis neile on tuttav ja kodune, aga juhatatavatele mitte. Tundsin, et kehastan halvimas mõttes veel ühte veel ühte ajastu hukutavat suursuundumust. Selleks on täiskasvanulikkuse läbikukkumine. See koolitus kestis päris kaua, seitse kuud. Ja kui koolitusele minnes töötasin veel õpetajana, siis käesolevaks hetkeks oli juba ilmnenud, et ma enam ei saa. Kehtiva kriminaalkaristusega inimene ei saa töötada sellises ametis. Ega juhtkonnale mu minek meeldinud, sest füüsikaõpetajaid pole kuskilt võtta. Õpilased tahtsid algatada allkirjade kogumise, aga ma ütlesin, et see pole hea mõte. Olin neid ise õpetanud ebaõiglusele julgelt vastu hakkama ja seda kõige mõjuvamal kombel, tähendab, eeskujuga. Küllap nad nägid selles ebaõiglust, et pean lahkuma (või vähemasti pidasid oma kahjutunnet riivatud õiglustundeks), aga vähemasti selle ameti kohalt oli mu abstraktne, mittejuriidiline süü suuremgi kui konkreetne ja juriidiline. Õpetaja töö ja mõju peamiseks legitimeerijaks on see, et ta on selles maailmas eluoskustelt kompetentsem, et ta saab ausalt öelda, tulge minu järel, siis saate hakkama, siis ületate eluraskused. Olla autoriteet, tähendab olla kompetentsem ja samal pool rindejoont.


Täiskasvanulikkuse läbikukkumine kui koondkujund on mind aga kummitanud palju varem, kui ise seda raskekujuliselt kehastama hakkasin (muidugi mitte alla andes, vaid uuesti stardipakkudele asudes). Isegi sedavõrd, et olen pidanud kohaseks keskkonnateemadest rääkides täiskasvanute nimel teatraalselt vabandada: „Head noored, mul on kahju, aga teile jäid heitgaasid ja ülekuumenev planeet! Meile sai energia, põlevad tuled ja mürisevad mootorid, teile tuhamäed! Palun täiskasvanute nimel andeks!“ Nähtus ei puuduta ainult looduskeskkonda. Minu arust on see paslik silt ka neti- ja sotsiaalmeediale. Iga au on seisuseau ja oma seisuse normide rikkumist häbenetakse. Häbi on aga tunne, mida tuntakse teiste pilkude ees. Laste juuresolekul on täiskasvanul olnud häbi väga nõmedalt käituda. Kui tee on autodest tühi, siis ma ei oota lubavat foorituld, vaid jalutan üle. Aga kui teisel pool teed on foori taga samal ajal laps, siis ma ootan lubava tule ära. Taolise eristuse kaotas sotsiaal- ja netimeedia ära. Täiskasvanud laamendavad, ropendavad, räuskavad ja sõimavad laste silme all, päevaportaalide õieli madalsisust rääkimata. Jah, täiskasvanulikkuse läbikukkumine on päris mitmemõõteline kokkuvõte.


*


Järgmine kord, kui isa helistas, mõlgutasin parajasti tööst, sest isaks saades ei saaks ma enam nii askeetlikult ja nii väikse käibega elada (oma majapidamise tasuvusarvutsed olin teinud ikka nii, et õpilastel oleks, millest eeskuju võtta). Naise rasedus polnud „tööõnnetus“. Kuigi ise olin kõhklev oma mitmekülgses madalseisus, siis naine ei mallanud enam hetkegi oodata. Tema elustsenaarium kippus vägisi võtma feministliku propagandaunelma tunnusjooni – lapsi pole, magister cum laude, esimene doktorantuuris, õppejõudude soosing ja hiilgavad väljavaated akadeemiliseks karjääriks, lühimalt, mu naist haaras eksistentsiaalne õud.
Isa kõne tuli õigel ajal, sest ta kutsus tööle appi. Ta koondati mõne aja eest RMKst vanuse tõttu (s. 1950), sest kedagi ju koondama pidi. Aga hea spetsialist tööta ei jää. Alltöövõtjana teeb ta üht-teist edasi. Sel korral oli tööks liinikaitsevööndi markeerimine. Eesti Energia on otsustanud liinikaitsevööndit laiendada (metsa võetakse selle käigus kõvasti maha, sest liinide kogupikkus on suur).
Mina kõnnin ultrahelisaatijaga liini all ja isa vastuvõtjaga liini kõrval ning markeerib piirjoone ja kirjutab üles liinikaitsevööndisse jäävate puude arvu, liigi ja suuruse. Või no mis nii väga kõrval – neljakümne meetri kaugusel. Kummalegi poole liini nelikümmend meetrit, tähendab, hektar liinialust maad iga sajakahekümne viie meetri kohta. 
Liinid läbivad Eestit risti ja põiki, lähevad üle kõigi pinnavormide. „Käsk on vanem kui meie,“ ütleb isa pidulikult ja seob tüki markeerimislinti meetrikõrgusele rabamännile. Mõistagi pole isegi riiklikud suurfirmad nii sõgeduseni masinlikud, et hakkaks saatma harvestere rappa, kus pole isegi küttepuule lootust. Selles maastikuosas oleme infokogujad ja kaardistajad. Isa on elupõline metsamees, juba papa oli. RMKs töötas ta taksaatorina, inimesena, kes kaardistas pidevalt metsade seisu ja sisestas need andmebaasi. Tema elueal tulid metsadesse jäljed, mida seal iial pole olnud, harvesteri jäljed. Harvesteri laastustöö on võimas, sest masin ise on pööraselt võimas. Samuti ei tasu teda mingi poolesuutäiese langikese pärast ringi vedada. Harvester on nagu hüperkratt, kes nõuab tööd ja palju, suuri tükke, sest muidu ei tasu ära, masin ei tohi seisma jääda, sest kolm tilka verd on liisingulepingu all ja kui harvester jääb seisma, siis viib pank su hinge.


Keskkonnaeetika pole metsnikke kunagi häirinud. Juba papat sunniti raiuma tema raiumisvõimuse viimasel piiril. Ta oli sõjavangis sunnitööl. Ja nagu hommikust õhtuni töötamise eetika õelaks pilkeks polaarjoone lähedal. Neist pigistati tõesti viimast. Tänapäeval valitseb toonaste tingimustega võrreldes kõikjal sotsiaaldemokraatlik totalitarism ja tööliste paradiis. Papale anti hädapärased riided, hädapärane toit ja ainsaks ellujäämisvõimaluseks, napiks ellujäämisvõimaluseks – töö. Raiu oma elu eest! Kui papa laagrist välja surema visati, siis kaalus ta koos riietega alla viiekümne kilo ja lühike mees ta polnud. Ometi ei suutnud nad ka hulgakesi kuigivõrd metsaökosüsteemi kahjustada.
Metsaökosüsteemi ei suutnud kuigivõrd kahjustada ka mu isa oma kaaslastega. Kuigi tema tehnoloogia oli juba märksa parem. Mu isa hüüdnimi oli Tööröövel ja onu üleriiklikku raievõistluse võitja, tööeetika nagu Vargamäe Andresel. Üsna väikeste poisikestena olime vennaga isal metsas kaasas ja abiks, sikutasime oksi lõkkesse õhtupimedani, rampväsimuseni ja rohkem. Metsaökosüsteemi ei kahjustanud me kuigivõrd, sest jalamees lihtsalt ei suuda juuri puruks muljuda, mullastiku kapillaarsust rikkuda, hiigellanke lõigata, hooligu ta siis keskkonnast või mitte. Ja ka kõige karmimad ja endast vähem hoolivad mehed on siiski võrdlemisi ilmastikutundlikud, samuti vajavad nende silmad päikesevalgust. Alles harvester muutis kõik. Inimraiuja on nüüd kabiini turvalises ja õdusas mikrokliimas, väliskeskkonnast isoleeritud ning tööks midagi arvutimängulaadset. Töö ei nõua enam võimet end piitsutada, keerukaid käelisi oskusi ja suurt füüsilist vastupidavust, vaid pelgalt introvertsust, valmidust töötada pikalt üksinduses istudes. Harvester sobib samuti tsivilisatsiooni sümboliks. Reaalsus on turvaliselt klaasi taga ja laastustööd saab teha nupuvajutusega, öö läbi, sest tehisvalgus on kaasas.


Seekord sattusime hõredale asustusele, põllud ja talud. Mõtlesin mõrult, et Mikita maavanaemade surmasaadik on igati sobiv amet inimesele, kel on head teadmised taimedest, kes seaduse järgi õpetada ei tohi ja kes enam liialt muretsema ei pea, mis hulgad tast arvavad. Eks need liinid olid nõukogude ajal veetud nii nagu Aafrika jaotati koloniaalvõimude poolt riikideks, tähendab, joonlauajoontega kaardil ja punkt. Kui mõni talu ette jääb, siis häda talule. Nüüd liinikaitsevöönd laienes ja sellesse jäävad puud läksid mahavõtmisele. 
Isa märkis üles iga mahavõetava puu, selle liigi, kõrguse ja tüve läbimõõdu rinna kõrguselt (seda mõõtsin mina) ja nii kogu kaitsevööndi ulatuses. 
Ühtegi meest me ei kohanud, ühtegi noort ei kohanud, ainult maavanaemad. Mõnel vedeles isegi mänguasju hoovil. Üldiselt oldi leplikud või resigneerunud. Eriti üks, venekeelt kõnelev, see suhtus meisse nagu tsaari esindajatesse, aga oli ka selgelt häirituid, ühel valgusid silmad vett täis ja hakkas paluma, et tal mees surnud ja need on mehe istutatud puud ja lõigaku siis pool, ainult latv, kui nii väga lõikama peab. Isa seletas, et meie ainult kirjutame üles ja tähistame ega lõika ise midagi, tema on pensioneerunud taksaator, kes teeb alltöövõttu. Ja et need, kes lõikama tulevad, ei puutu ka õigupoolest asjasse, vaid on teise firma alltöövõtjad. Mis on tõsi. Puude surmaotsused langetatakse kabinetirahus, kus otsustamist ei häiri võra majesteetlikkus ega omaniku veekalkvel silmad. 
Üldiselt olid memmed jutukad ja rääkisid heal meelel oma puude lugusid. Isa rääkis aga vastu liikide lugusid.

„Mihkel, mõõda see ... pirn?! On see alles jurrakas pirn!“
„Ca 35! See on üks pagana suur pirn, tõesti.“
„Ei tea, kui vana see puu on?“
„Oi, väga vana. See on kohe talu ehitamise ajast. Mujaltki käidi siin korjamas, näe, siin neid mitu. Sellised väiksed, millest kompotti tehti. See on mu isa istutatud, neli põlve on siit söönud.“
„Nojah, see puit jääb igatahes teile. Pirnist saab asju nikerdada, kvaliteetpuit. Kas see on see Tartu sort?“


Mõni pärn ja tamm oli nii jäme, et pidi kahekesi mõõtma, sest üksi ei saanud mõõdulinti ümber. Äkki ka Eesti Energia ikkagi usub kliimasoojenemist, sest see peab olema ikka vähemalt troopiline tsüklon, mis neljakümne meetri kauguselt selliseid puid kõrgepingeliinidesse virutaks.
Taluõued olid elavaks tõendiks Kalevi Kulli kreedole, et aias olgu ainult põlisliigid. Liigirikkus oli väga suur ja läbipõimunud. Mõnes kohas takerdus isagi, ometi tunneb ta taimi väga hästi.
Kujund Mikita maavanaemade surmasaadik, hakkas kohe esimese talu juures kummitama. Sisuliselt käisime talust tallu (oli ka selliseid väiksemaid, suvilalaadseid elamisi) ja teatasime, millises ulatuses see peagi lagedaks tõmmatakse. No kellele see meeldiks. See töö on veel hullem kui kohtutäituri oma. Sammusime talust tallu, nöörsaapad jalas, pikad pussid oksteraiumiseks vööl, minu käes pika toki otsa pandud ultrahelisaatja. See oli nagu vikat Surma õlal.

Pole liialdus ka öelda, et kõrgepingeliini postis on midagi sakraalset, eriti neis hiiglaslikes nurgapostides, mis on nagu vähendatud Eiffeli tornid. Seal all seistes ei ümbritse sind vaikus, vaid moodsa aja gregooriuse koraal – kõrgepinge liinide lakkamatu, ähvardav, lausa numinoosne undamine.
Käid talust tallu ja teatad, millised puud jäävad uute piirjoontega hukkamistsooni, ning nimetad end mõttes Mikita maavanaemade surmasaadikuks ja tunned sealjuures oma neelatud halemeelsuspisaratest mingit kummalist esteetilist naudingut – nii vist kunst lohutabki.


*


Ajauksed muudkui sulguvad ja sulgunud oli ka see. See ei tulnub šokina. Olin vanaema juba pikalt ette leinanud, sest vanaisa suri üks talv enne, suvel 2016 ja nad olid abiellunud 1949. Kuuekümne seitsme abieluaastaga kasvab päris kokku, eriti talus, kus loomad hoiavad sunnismaisena. Ja kui üks sureb, hääbub ka teine kiirkorras.


Matus oli luterlik. See üllatas mind, aga ainult korraks, sest tuli meelde, et vanaema oli usklik. Või vähemasti nii oli ta kunagi kaude öelnud. Ega see ju jutuks ei tulnud, sest lapsed ja lapselapsed oleme kõik paduilmalikud ja välja see ka kuidagi ei paistnud. Risti seinal polnud ega piiblit öökapil. Kirikus ta ei käinud. Võimalik, et see oli papa pärast, abikaasa Johannese pärast. Oli viimane ju Waffen-SSi relvagrenader, veregrupp kaenla alla tätoveeritud, „musta märgiga valge lind“ ja pidi „olema madalam kui muru“ nagu ütles matusetalitust läbiviiv kirikuõpetaja, kes on ühtlasi ajalooõpetaja. Rääkimine hõbe, vaikimine kuld, oli igatahes praktiliseks eluprintsiibiks. Või pigem praktiliseks ellujäämisprintsiibiks. Igasugune kurtmine oli ka nulli keeratud. Vanaema ei hädaldanud kunagi, imestas, rääkis kaasa, aga üldiselt oli suhtumisega, et mis teab tema neist uue aja asjadest. Kui Ott Sepp mängis „Tujurikkujas“ Jumalat, siis küll ütles, et nii poleks pidanud tegema, aga see oli ka kogu kommentaar.


Kuigi ta pärines väga vaestest oludest (see väike kollane maja ehitati isa kõrval saunas elades), oli neil siiski vähemalt üks raamat, mis oli soetatud juba õige ammu. Uus ja Vana Testament, 1739. Tähendab, eesti kirjakeele kanoniseerinud piiblitõlge. Selle pärandas ta mulle juba mõne aasta eest.
Ja see tohutu lüpsmine. „Lehmal ei ole pühapäeva,“ ütles ta ikka. Lehmade kaupa randmemaratoni, päevast päeva (õigemini poolööst, esimeseks lüpsiks ärgati viie paiku). Eredalt on meeles, kuidas ta tõmbas udarast otse tassi ja ma jõin seda. Ja mis kõige uskumatum, ma mäletan, et mulle maitses see (praegu tekitab mõtegi sellisest vahutavast lehmakuumast piimast kerget iiveldust).
Ja kurja kuke käest päästis mu ära. Mu esimene tõsisem fight oli kurja kukega ja ma olin selgelt alla jäämas. Vanaema tuli reha käes ja kukele säru.

Isiklik nostalgia võib maalida olnust ühekülgse pildi. Seda sobib ehk tasakaalustama üks seik, mis juhtus vist eelmisel aastal Liivi muuseumis. Oli olnud soe suvepäev, aga päike oli juba puulatvades, vestlesime kolmekesi omavahel: mina, ökoloog ja looduskaitsetegelane Kristjan Piirimäe ja Valdur Mikita. Rääkisime nii ühest kui teisest, kui Kristjan Piirimäe küsis, kas saaksime talle tulla appi heina tegema. Kristjan peab loomi ja on mitmes asjas eeskujulikult, lausa hobuseni madaltehnoloogiline. Mikita pihtis siis oma heinategemistraumat ja õigupoolest on mul ka see trauma.
Heinategu ei ole mingi tuule pealse maa idüll, see on lämbe, higine, täis kehale kleepuvaid heinapepresid ja parme, see on väga raske ja ebameeldiv töö (tõsi, suurima töötrauma sain vist ikka hämaruseni tolmuses ühistulakas heinapakke loopides). Heinateokogemusete vahetamine ei tähendanud meile vastastikusi pajatusi helgest lapsepõlvest, pigem oli see meeste omavaheline armidega praalimine. 

Lehmaorjus on ränk, väga ränk orjus. Aga tõsi on ka see, et täiskasvanuks saada tähendab saada orjaks. Ja kui ori on liiga kange sõna, siis teenija. Jätkusuutliku ühiskonna standardinimene pole vaba indiviid, vaid teenija, enamasti oma laste (ja/või raugastunud vanemate) teenija. Inimese elu alguses (ja elu lõpul) on teiste hoolitsus hädavajalik, tähendab, ollakse teenindatavad. Inimene ei sünni vabaks, nii saab mõelda ainult oma lapsepõlve elust maha lahutav ülbe aadlik. Inimene sünnib teenindatavaks, et saada teenijaks.


Vanaema lüpsis lehmi ilma puhkuseta, hullemgi veel, ilma puhkuse lootuseta, päevast päeva ämbrite kaupa. Ma isegi mäletan neid kaadreid iseseisvumise taastamise ajast, kus Savisaar seletab midagi šabotaažist võilao uste juures. Meil oli samal ajal võid mitmekiloste kamakatena. Võimalik, et peenem nina ütleks tänapäeval, et sellel on „lauda maitse“ juures. Sest see oli algusest lõpuni käsitöö. Mamma kurnas selle läbi riidelapi ja jahutas allikas (see ei ole kunstiline liialdus, majast paarikümne meetri kaugusel on allikas, sest maja ise on kinnikasvanud järve, turbaõõtsiku kaldal), papa lahutas koore ja koorest tehti võid.
Võib öelda, et nad sõltusid uuest riigikorrast sama vähe kui eelmisest, sest isegi leivavili tuli oma põllult. Selle sõltumatuse hinnaks oli väga ränk ja lakkamatu töö. 


*


Kaido Kama arutleb: „Töötasin kunagi kaitseministeeriumis ja tegelesin mobilisatsiooni teemaga. Mistahes kriisi puhul on tänapäeval esmatähtsaks küsimuseks, kuidas kaitsta tsiviilelanikkonda olukorras, kus tavapärane tarbimisahel ja taristu enam ei toimi. Veel eelmise sõja ajal riigivalitsejatel seda probleemi polnud. Talud oli autonoomsed üksused, mis suutsid ise lahendada kõik oma toitlustus-, varustus- ja energeetikaprobleemid. Suhteliselt väikesearvulisel linnarahval oli maal “tagala” — sugulased, kelle käest sai tuua mune ja kartuleid. Ja kelle juurde sai viimases hädas ka linnast põgeneda—just nii käitus suur osa Tallinna elanikest kohe pärast märtsipommitamist. Maainimeste eluspüsimise pärast polnud riigivalitsejatel vaja muretseda. Pigem vastupidi — nende käest sai ikka ja jälle võtta sõjapidamiseks vajalikku ressurssi. Tänapäeva vähesed maainimesed enam nii autonoomsed pole. Järjest vähem on neid, kes ise endale kartuli kasvatavad, ja veel vähem neid, kes siga või lehma peavad. Kui omal ajal viidi sööki talust linna, siis praegu toovad ka maainimesed omale toidukraami linna suurpoest. Ühesõnaga — inimkond pole kunagi olnud nii haavatav kui praegu ja seda hoolimata kõikvõimalikest tehnika ja tootmise saavutustest. Pigem ikka nende saavutuste tõttu. Selle tõttu, et suurem osa inimkonnast sööb naftast tehtud porgandeid. (NB! Üksjagu naftat kulub ka nende porgandite üle maailma laiali vedamise peale.) Me võime koostada ükskõik kui täiuslikke kriisireguleerimise plaane. Aga juba sellest tekib täielik kaos, kui lihtlabane elekter ära kaob. Rääkimata siis veel olukorrast, kui peaks lakkama pidev kaupade vedu ühest maailma otsast teise.“ii


Nii ütleb ka Valdur Mikita, et „selle veidra analoogmaailma alalhoidmise mõte, millest me ise ei pruugi kuigi selgelt aru saada. Aga kui peaks käima „suur pauk“, on see võib-olla ainuke võimalus, mis pakuks inimesele pelgupaika. /.../ Ja maavanaemasid ei maksaks teps mitte alahinnata. Ühel heal päeval võib see vaikiv, peaaegu nähtamatu matriarhaat selle maailma vägevad oma võluriiki tagasi kutsuda.“ 


***


Mis puudutab aga selle lapse (ja järgmise) alanud elukaart, siis see katkes peagi pärast embrüogeneesi. Kujutlen teda ütlemas nagu tänapäeva noored ütleks: „Cut the crap, kuhu mul tulla?! Fuck it!“ ja tõmbas „juhtme“ seinast. Nagu G. E. Lessing kirjutas sõbrale oma vastsündinud ja varalahkunud pojast: „Minu rõõm oli vaid üürike: ja ma loobusin tast nii vastumeelselt, sest pojast! Sest tal oli nii palju mõistust! Nii palju mõistust! /.../ Kas polnud see mõistus, et teda tuli siia maailma kiskuda raudsete tangidega? Et ta nii kiiresti selle puudulikkust märkas? – Kas polnud see mõistus, et ta esimesest võimalusest haaras, et siit uuesti minema saada?“ 
Aga võib-olla hoopis oli ta laps, kes viiski ellu oma vanemate unistuse, mis neil täitmata jäi.
Nii vist kunst lohutabki.


















iValdur Mikita „Vanaemad, ökoterrotism ja globaalne katastroof“. Postimees 26. III 2013
iiKaido Kama „Pärimuskultuur kui ellujäämisõpetus“. Akadeemia 2013, nr 12
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:47 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
4. oktoober 2018Kristjan Piirimäe: Metsakriisi eest vastutavad konkreetsed inimesed 


Avaldatud Kristjan Piirimäe loal. vt ka Maaleht 04. X 2018


Metsakriisi eest vastutavad konkreetsed inimesed


Kristjan Piirimäe




Kaks aastat on möödunud sellest kui avalikusele ilmus massiliselt infot, et Eesti metsapoliitika pole jätkusuutlik, tagamata ei stabiilset raieküpse metsa varu ega vääriselupaiku. Tänaseks on majanduspiiranguteta vanad kuusikud defitsiidis ja puidutööstus sisenenenud toorainekriisi. Lendorava Eestis väljasuremist ei suudeta vältida. Oluikorra eest vastutavad tippametnikud ja –poliitikud, eelkõige Aigar Kallas, Andres Talijärv, Marku Lamp ja Siim Kiisler. 
RMK vihane võitlus metsaga
Juba aastal 2010 avaldas Riigikontroll auditaruandei, mille peamine järeldus oli, et riigimetsi ei majandata jätkusuutlikult, sest tehakse liiga palju lageraiet. Näiteks leiti, et senises mahus raiudes jätkuks majandsupiiranguteta vanu kuusikuid ja haavikuid vähemaks kui 20 aastaks. 
Nii Riigkontroll kui ka rida teadlasi on inventuuride ja statistika alusel korduvalt näidanud, et metsapoliitikat tuleb muuta, eelkõige vähendada lageraieid, nii selleks, et tagada metsandussektori jätkusuutlikkus kui ka metsaelupaikade säilimine. Näiteks kuuseenamusega metsades oleks Riigikontrolli soovitusel tulnud vähendada iga-aastaseid lageraiete pindalasid 40 – 50%. Kuidas metsajuhid sellele on reageerinud?
Tänaseks 11 aastat RMK juhatuse esimehena töötanud Aigar Kallas eitab üleraie probleemi, väites, et „ei ole ohtu, et Eestist metsad kaoksid“. Ta märgib intervjuus ERR-leii, et Eesti rahvas olevat 5000 aastat metsaga vihast võitlust pidanud, kuid polevat sellest jagu saanud. Ta ei paista teadvat, et Eesti rahvas sai metsa kätte alles aastal 1920 ja et aastaks 1938 oli juba vähe järel. Tänase RMK võimekus metsast jagu saada on väljaspool kahtlust. Mida vähemaks metsa jääb, seda kõrgemat hinda turg pakub, nii et kõige tasuvam on just viimase puu maha raiumine. Kas me võime loota, et RMK siiski loobub „vihasest võitlusest“ metsa vastu?
Kallas väidab, et kui Eestis raiutaks metsa tänasest rohkemgi, kuni 15 miljonit tihumeetrit aastas, siis „midagi ei juhtuks“. Ta ei paista olevat lugenud näiteks Rainer Kuuba avaldatud arvutusi Sirbisiii, mille järgi niisuguse raiemahu juures jäävad majandatavates metsades 30 aasta pärast alles vaid peamiselt raiesmikud ja noorendikud. 
Kallas vastutab selle eest, et Riigikontrolli tähelepanekuid ja soovitusi õigeaegselt ei arvestatud. Sel hetkel oleks saanud tänast kriisi vältida. 


Üks inimene juhib valdkonda juba 26 aastat
RMK nõukogu esimees ja kogu taasiseseisvumise aja Eesti metsapoliitika juht on Andres Talijärv. Muuseas asus ta tänavu juhtima ka Erametsaliitu. Talijärv eristab niisugust ühiskonnagruppi nagu „mittemetsamehed“, kellega polevat võimalik metsateemat arutada. Mittemetsamehed olevat emotsionaalsed. Talijärv naerab intervjuus Postimeheleiv 1930ndate aastate Vormsi vanaema üle, kes arvanud, et mets saab peagi otsa. Talijärv ei paista taipavat, et toonasel memmel oli sisuliselt õigus. Metsasaadused moodustasid sel ajal ligi 30% Eesti koguekspordist, kuid aastaks 1938 oli raiutav kuusk sisuliselt ammendunud, samas kui tselluloositööstus vajas just kuuske. Aastail 1935 – 1938 laastas Eestit küttekriis, mil igal aastal küttepuude hinnad kahekordistusid. (Ka praegu, aastal 2018, teevad nii kütte- kui paberipuu hinnad rallit.) Põhjuseks oli tookord eelkõige asunike metsade ammendumine. Inimesed külmetasid pikkades küttepuusabades, sest kodus polnud soojem. Talumetsad olid aastaks 1935 muutunud peamiselt nn võsametsadeks ja nende keskmine vanus jäi alla 30 aasta. Seoses üleraiega jäid sel perioodil haruldaseks euroopa naarits ja paljud teised metsloomaliigid. 
Miks me talume olukorda, kus juba 26 aastat juhib meie metsapoliitkat inimene, kes jääb aastal 2018 tervikpildi nägemises alla 1930ndate aastate Vormsi vanaemale?
Toonase metsakriisi lahendamiseks moodustati majandusministeeriumi juurde Kütteaineturu Korraldamise Komitee. Küttemajanduses ja tööstuses mindi suures osas üle põlevkivile ja turbale. Kehrasse rajati moodne sulfaatmeetodil tselluloositehas, mis oli võimeline kuuse asemel kasutama mändi. Hakati hoogsamalt raiuma riigimetsi. Võib vaielda nendegi meetmete jäkusuutlikkuse üle, kuid nii saadi kriisist vähemalt selleks korraks üle. Tänased Eesti metsajuhid pole midagi ette võtnud ega saagi midagi teha, sest nad ei tunnista kriisi. 
Eestimaa Looduse Fondi vapilooma lendorava populatsioon vajab suure pindalaga, sidusat, hulgaliste õõnepuudega, mitmerindelist haava-kuusesegametsade võrku. Niisugustele kriteeriumitele vastavad elupaigavõrgustikud on lageraiete tõttu Eesti aladelt tänaseks täielikult kadunud. Viimased meie maad asustavad lendoravad on Talijärve-eelsete metsade jäänukpopulatsioon, mis sureb teadlaste prognoosi järgi välja juba lähiaastail. Lendorav on aga vaid üks märgiline liik, kes esindab väljasuremislainet. 
Riigikontroll, teadlased ja eksperdid soovitavad riigil vähendada lageraie mahtusid ja taastada osaliselt püsimetsandus. Ükski metsapoliitika juht ei paista aga teadvat või mäletavat, mida püsimetsandus endast kujutab. Talijärv näiteks mõistab seda nii, et „püsimetsandus on arusaam, et las olla kõik nagu praegu on, kuid metsa puhul see ei saa nii olla“. Tegelikult on lageraie kui prevaleeriv metsanduspraktika Eestis vähem kui sada aastat vana ja loodetavasti ajutine eksitee. 
Mis puudutab teadlaste ja ekspertide väidetavat „emotsionaalsust“ metsa teemal, siis, vastupidi, kriisi iseloomustavatete faktide ja statistika sisulist kommenteerimist meie metsajuhid väldivad.


Keskkonnaministeerium ignoreerib fakte
Keskkonnaministeeriumis vastutab juba pikka aega metsapoliitika eest Marku Lamp. Tema väidab Postimehesv, et „mets ei saa otsa“ ja selgitab sealjuures, et „seadus ei ei määratle taimestiku vanust metsas“. Lambi idee järgi ei saagi üleraiet olla, sest maharaiutud mets on ikkagi mets ja see peaks kõiki rahuldama. Tegelikult on just niisugune suhtumine tänase kriisi tekitanud. Lageraielangid ja noorendikud on tõepoolest metsa tüüp, mis Eestis kunagi otsa ei saa, kuid see asjaolu ei päästa ei metsamajandust ega ohustatud metsaelupaiku. Samas, tänavu augustis suleti Antsla saekaater. Hiiglaslik Toftani saetööstus töötab toorme puudusel poole jõuga. Puiduturul võideldakse sisuliselt riismete pärast. 
Kõrgeimal tasandil vastutab metsakriisi eest keskkonnaminister Siim Kiisler, kes väidab intervjuus Ekspressilevi, et „metsa ei ole raiutud liiga palju“ ning arvamusloos Postimehelevii, et „Eesti metsa pindala, tagavara ja juurdekasv on viimastel aastatel järjepidevalt suurenenud“. Tegelikult näitasid Raul Rosenvald, Asko Lõhmus ja Kaie Kriiska juba 2016viii, et Eesti riik esitab meelega metsa netojuurdekasvu pähe hoopis kogujuurdekasvu andmeid. Minister ise ignoreerib kriisi. 
Kõigil ülalmainitud tippametnikel puudub kriisi üleelamise ja sellest väljumise plaan. Nad ei arutle, milliste meetmetega võiks puidutööstus toormedefitsiidi perioodi üle elada, kuidas tulevikus seda puudust leevendada, kuidas hävinenud elupaigad taastada jne. Riigil puuduvad mehhanismid nii raiemahtude jälgimiseks kui piiramiseks. 
Veebruaris 2008 ütles peaminister Andrus Ansip, et „kui see on kriis ja krahh, siis ainult sellises kriisis ja krahhis ma tahaksingi elada“. Jeesus ütles Luuka evangeeliumis, et pime ei saa teed juhatada. Ansip siiski tunnistas kriisi juba mõni nädal hiljem ja võttis tarvitusele adekvaatsed meetmed. Tänased metsajuhid, kes kriisi ignoreerivad, ei saa meid aga kuidagi aidata. Metsapoliitika juhtideks on tarvis nägijaid. 





i Riigikontroll, 2010. Riigimetsa majandamise jätkusuutlikkus. Kas RMK jätab tulevastele põlvedele samasugused võimalused riigimetsade kasutamiseks, nagu on praegu? Tallinn.
ii ERR, 2018. Aigar Kallas: Eesti rahvas on pidanud vihast võitlust metsaga 5000 aastat. 15.märts. 
iii Kuuba, R. Miks ministeerium keeldub diskussioonist ja ründabb praeguse metsapoliitika kriitikuid? Sirp, 9. veebr. 
iv Aitsam, V. 2018. Andres Talijärv: arusaam metsa eluringist on justkui kadunud. Postimees 19, juuli. 
v Lamp, M. 2018. Eesti metsanduse keerulised valikud. 12. juuni. 
vi Kivi, K, Vahter, T. 2018. Keskkonnaminister Kiisler: „Metsa ei ole raiutud liiga palju!“ Eesti Ekspress 4. apr. 
vii Kiisler, S. 2018. Metsanduse arengukavast peab saama ühiskondlik kokkulepe. 12. märts. 
viii Rosenvald, R., Lõhmus, A., Kriiska, K. 2016. Tartu teadlased: keskkonnaministeerium varjab mittesäästlikku metsaraiet. Postimees 14. detsember.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:42 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
22. september 2018Franciscus I - täiskasvanud maailma paavst 


Ilmus Postimehe nädalalõpulisas „AK“ 22.09.2018. 
Kirjutasin ruumikitsikuses, mistõttu allikaviited ei pannud ja kärpisin välja täpsustused (Franciscus ei toetu teoloogilises plaanis luterliku Bonhoefferi filosoofiale, võtsin Bonhoefferilit eelkõige metafoorid jne).
Tema ökoentsüklikast olen kirjutanud veidi pikemalt ERRi 21.06.2018.









Franciscus I – selle maailma paavst


Mihkel Kunnus


Paavst on meie poole üle tulnud – sellise kokkuvõtte tegin ma mõttes pärast tema entsüklika „Laudato si“ läbi lugemist (e.k. „Ole kiidetud“, Gallus 2018). Ja nende samade sõnadega olen tutvustanud seda väikest raamatut ka oma mõttekaaslastele ja sõpradele. Kes on need meie, kelle poole ta on üle tulnud? Ei, sellega ma ei pea silmas põliseestlasi ümber Kalevipoja, kes vapralt ristirüütleid pillutas, ei pea ka silmas mõnda kodusemat vaenuleeri kristluse sees. Ei osuta ka praegusele „tolerantsuse“ mõiste ümber moodustunud rindejoonele nn kultuurisõjas, kus oma vahel piike murravad kristluse erinevad ilmalikustumisfaasid. Ehkki sõna ise oli olemas juba ladina keeles, muutus tolerantsus ühiskondlikuks probleemiks Euroopas XVI sajandiil seoses religioossete lõhenemistega ja nendest tekkinud sõdadega. Tolerantsus tähendas toona lihtsalt seda, et kedagi ei kiusata taga usuliste veendumuste pärast. Tolerantsuse sõdalased tahtsid seadust reformida nii, et riik ei kaitseks mõõgaga valitsevat religiooni, nad selgitasid XI ja XVII sajandil, et me ei peaks erinevate vaadete pärast Pühale Kolmainsusele, armulaua sakramendile või jumalikule ettemääratusele üksteisel kõri läbi lõikama. „Jumal ei küsi meilt viimasel kohtupäeval meie õigete või valede teoloogiliste vaadeteke kohta, vaid seda, kas püüdsime oma elus järgida Evangeeliumi Õpetusi,“ nagu selgitab Poola filosoof Leszek Kolakowski raamatus „Miniloenguid maksiprobleemidest“. Ometi on Franciscus läinud veel kaugemale. Vähemasti kui selle entsüklika järgi otsustada. Nimelt viimane kohtupäev – üks kristliku usu keskseid kontseptsioone – ei tule enam üldse arvesse, see argument ei vääri isegi mainimist. Ei keelitata siin paradiisiga ega hirmutata põrgutulega, teispoolsus ja surmajärgsus ei tematiseeri maist elu enam üldse. Ometi on ajalooliselt olnud kristlus surmajärgsusele orienteeritud religioon (nagu sugulasreligioonid islam ja judaism). Eestis – ja Euroopas laiemaltki – on see üsna kodune positsioon. Meil ei apelleeri surmajärgsusele ka kõige häälekamad ja innukamad kristlikud sekkujad (SAPTK ei ähvarda homosid põrguga ja eeskujulik ja kindlameelne kristlane Toivo Tänavsuu korjab maiseid annetusi vähihaigete maise elu pikendamiseks, mitte ei panusta lahkujate hingede eest palvetamisele, ometi on kunagi liigset leinagi peetud patuks, uskumatuse märgiks, mis kahtleb surmajärgses taaskohtumises lähedasega).Kui kunagi pidi kirik hoidma tähelepanu igavestel väärtusetel ja hoiatama ajaliku ületähtsustamise eest, siis see entsüklika keskendub täielikult siinpoolsusele, ajalikule maailmale. Paavst on üle tulnud siinpoolsuse kaitsjate leeri ja kaitseb ajalikku elu kogu selle liigilises mitmekesisuses.



Oswald Spengleri sõnadega: „Minu riik ei ole sellest ilmast – vaid inimene, kes jaksab mõõta kogu selle tõdemuse raskust, võib mõista Jeesuse sügavamaid ütlusi“. Üks sõnaosavamaid ja populaarsemaid katoliiklike apologeete Gilbert Keith Chesterton kirjeldas aastal 1908 oma ärkamist kristlusele järgmiselt: „Olin ennast sageli optimistiks nimetanud, vältimaks pessimismi blasfeemilisust. Aga praegusaegne optimism on võlts ja eemaletõukav, sest see pääab ikka tõestada, et me sobime ikka siia maailma. Kristlik optimism aga põhineb faktil, et me ei sobi siia maailma. Olin üritanud olla õnnelik, öeldes endale, et inimene on loom nagu iga teinegi, kes Jumalalt oma igapäevast toitu ootab. /.../ Tänapäeva filosoofid kordasid mulle ikka ja jälle, et ma olen õiges kohas, ja ma tundsin isegi sellega nõustudes masendust. Nüüd aga kuulsin, et olen vales kohas, ja mu hing laulis rõõmust nagu lind kevadel.“
Franciscuse entsüklika sõnumi aga võiks kokku võtta järgnevalt – Sa kuulud siia, sellesse maailma, see maailm on Sinu kodu, ainus kodu, ja selle pöördumatu äralagastamine on suurim mõeldaiv katastroof. Ning sellise hoiakuga on ta igasuguste ökoloogide, loodusteadlaste, keskkonnakaitsjate ja teiste taoliste siinpoolsuse kaitsjate poole „üle tulnud“. Seepärast ongi mulle – ilmalikule inimesele – nii liigutav näha, et katoliku kiriku suurim autoriteet (võib ehk öelda, et maailma suurim vaimne autoriteet) on progressiivne selle sõna ilmalikus mõttes ning mõistab, mis on praegusel ajal kõige olulisem.
Laiadelt üldistades võib öelda, et Teine maailmasõda seadis inimkonnale pretsedenditu nõude käituda täiskasvanulikult. Ja ma ei pea silmas koonduslaagreid ja enneolematuid massimõrvu – liigikaaslasi on inimene alati maksimaalse olemasoleva tehnoloogilise jõudlusega hävitanud – , vaid esimeste tuumaplahvatustega koitma löönud arusaama, et inimene on võimeline oma koduplaneedi keskkonda sedavõrd kahjustama, et see võib saada kogu inimkonnale saatuslikuks. Enne neid sündmusi oli see ettekujutamatu.


Neli kuud enne märgilist kärgatust Hiroshimas hukati Flossenburgi koonduslaagris Hitlerile atendaadi kavandamises osalenud 39 aastane Dietrich Bonhoeffer, koguduseteenija ja teoloog, kes küsis eneselt täie rangusega, mis on kristlus tänapäeval. Ta leidis,et maailm on saanud täisealiseks, et kirik leiab end maailmast, kus inimesed tegutsevad autonoomselt, ilma et tunneks vajadust jumaliku armu või jumaliku tõe järele. Ta lükkas otsustavalt kõrvale „lünkade Jumala“, Jumala, keda oli vaja selleks, et toppida kinni lünki oma teadmistes, süütundes, kannatuses. Täiskasvanud inimene, täiskasvanud maailm peab võtma vastutuse oma eksistentsitingimuste eest. Me ei saa enam lükata vastutust kõiketeadva ja kõikvõimsa Taevaisa kaela, kelle teed on äraarvamata.


„Noored nõuavad meilt muutust,“ kirjutab paavst ringkirjas „Laudato si“, „Nad imestavad, kuidas saab keegi väita, et ta ehitab paremat tulevikku, samal ajal mõtlemata keskkonnakriisile ja tõrjutute kannatustele“(lk 19). Ta rõhutab, et „Põlvkondade vaheline solidaarsus ei ole valikuvõimalus, vaid pigem põhilise õigluse küsimus, kuna maailm, mille meie oleme saanud, kuulub ka neile, kes tulevad pärast meid“(lk 133). Ta räägib otsesõnu ökoloogilises pöördumisest (176-180).
Oma ametinimeks ökoloogide kaitsepühaku Püha Franciscuse nime võttes osutas ta vaesusele ja ökoloogiale kui oma teenistuse tähtsaimatele suundadele. Juhin siin tähelepanu sellele, et ka vaesus on selle maailma asi, vaesus tähendab vilestust selle maailma mõõtude mitte igavikulise järgi. Vaesus ja inimeste kannatused selles maailmas lähevad talle rohkem korda kui surematu hinge saatus ja patuvabadus. Fundamentalistid vihastaski ta välja sellega, et homoseksuaalidest rääkides ei mõistnud ta neid hukka, vaid lausus retooriliselt: „Kes ma olen, et olla neile kohtunik?“ (ka Eestis on meediapildis eelkõige fundamentalistid ning nii võibki jääda mulje, et katoliku kiriku põhiasi on võitlus homoseksuaalsusega, vaenlasega, mida ta ei suuda oma püsivaks alanduseks ja frustratsiooniks isegi oma pühakojast tõrjuda).
Vaesuse eest põrgu ei lähe, homoseksuaalsuse või abielulahutuse eest aga küll. Franciscus näeb aga vaesuses suuremat probleemi.

Kui jätta kõrvale see atribuutika, mis tuleb autori staatusest, tähendab, ohtrad viited Piiblile ja kiriklikele dokumentidele, siis võiks paavst olla mutatis mutandis üks neist rohkem kui 15 000 teadlasest, kes mullu sügisel ajakirjas „BioScience“ avaldasid hoiatuse selle kohta, et kui inimkond kurssi ei muuda, terendab tema jaoks ees katastroof. Põhjuseks on ikka elupaikade kadu ja metsade häving, reostamine ja põhjavee saastumine, kliimasoojenemine, ookeanides laienevad surnud alad, kontrollimatu inimkonna kasv ja muu selline.


„Keskkond on üks neist kaupadest, mida turu mehhanismid ei suuda piisavalt kaitsta ja edendada“ (lk 156) ütleb ta ja rõhutab rahvusvahelise dialoogi vajalikkust tulemuslikuks keskkonnakaitseks.
„Pikas perspektiivis lükkab majanduslik ja tehnoloogiline liit kõrvale kõik, mis ei ole vahetult seotud nendevaheliste huvidega. Parimal juhul võib selle tulemusena oodata pealiskaudset retoorikat, kordineerimatut heategevust või pealiskaudselt väljendatud muret keskkonna pärast, samas kui sisuliste muutuste nimel tegutsevaid ühiskondlikke rühmitusi vaadatakse kui romantilistel illusioonidel põhinevat tüütust või takistust, keda tuleks vältida“ (lk 50).
Kohtudes teadlastega novembris 2016 Paavstliku Teaduste Akadeemia koosoleku puhul, ütles Franciscus veel: „Inimesed kaasaja maailmas on kasvanud mõeldes, et me oleme looduse omanikud ja isandad, kel on voli seda laastada, hoolimata tema varjatud võimalustest ja evolutsiooni seadustest, otsekui oleks loodus inertne aine; selkombel kahaneb tõsiselt ka biodiversiteet. On tarvis ökoloogilist pöördumist (konversiooni), kus inimesed mõistaksid oma vastutust kõige loodu ja tema ressursside ees, vajadust saavutada sotsiaalne õiglus ja saada üle süsteemist, mis toodab viletsust, võrdsusetust ja hüljatust.“
„Poliitika ja äri on aga olnud aeglased reageerima meie maailma ees seisvatele kiireloomulistele probleemidele. Ehkki tööstusrevolutsiooni järgset maailma võidakse küll mäletada kui üht vastutustundetumat, on siiski põhjust loota, et 21. sajandi koidiku inimkonda meenutatakse sellisena, kes soostus oma raskeid ülesandeid ise kandma.“ (lk 139) Loodame siis koos paavstiga, et inimkond võtab mõistuse pähe ja ... Parandan! Võtame mõistuse pähe ja saame täiskasvanuks, võtame ise vastutuse oma arvukuse ja keskkonnamõju eest, tulevaste põlvkondade elutingimuste ja surma eelse elu võimalikkuse eest.




P.S. Kahtlus on inimese pärisosa ja Jeesus, kes oli tõeline inimene ja tõeline Jumal, kahtles veel ristilgi. Kui meie ökoloogiline päästeprojekt siiski luhtub ja inimesel tuleb miljardite suurusjärgus kiirkõngemist hakata harrastama, siis kuluks hädasti ära see vana hea surmajärgsusele orienteeritud kristlus, mille edu ja tugevus seisneski surijate nägudele naeratuse toomises.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 08:46 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


6. september 2018Faktitäius. Meeleselguse käsiraamat igale maailmaparandajale 


Ilmus ERRi kultuuriportaalis 06.09.2018




Meeleselguse käsiraamat nii algajale kui edasijõudnud maailmaparandajale


Hans Rosling, Ola Rosling, Anna Rosling Rönnlund. Faktitäius. Kümme põhjust, miks me maailmast valesti mõtleme – ja miks asjad on paremini, kui sa arvad. Tänapäev. 2018. Tõlkinud Helen Urbanik. 319 lk


Hans Roslingi „Faktitäius“ näitab ilmekalt kui kiirelt iganeb maailmapilt kiirete muutuste ajastul, aga annab ometi väga aegumatuid nõuandeid adekvaatsema maailmapildi saamiseks ja selle järgi käitumiseks.

Mihkel Kunnus


Hans Rosling (1948-2017) oli Rootsi akadeemik, pikalt arstina praktiseerinud meditsiiniteadlane ja statistik ning väga menukas teadusele ja andmetele tuginemise populariseerija. Sel kevadel ilmus postuumselt (poja ja minia abil) tema raamat Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World--and Why Things Are Better Than You Think ning see tõlgiti kiiresti ka eesti keelde.

Ei saa salata, et võtsin raamatu kätte mõningase eelarvamusega ja mitte ainult seetõttu, et hiiglaslike keskkonnaprobleemide ajastul tundub alapealkirja teine pool parimal juhul naiivne. Agressiivse vähivormi tõttu ootamatult surnud populaarse inimese nimi tekitab paratamatult kahtluse, et kaubastatakse leinameeleolusid. Ka Bill Gatesi sõnades, et tegu on kõige olulisema raamatuga, mida ta on lugenud, nägin eelkõige järelhüüdu sõbrale ja aatekaaslasele. Aga pärast lugemist pidin oma arusaamu korrigeerima ja nii ei näinud ma selles, et Bill Gates kinkis selle raamatu e-versiooni kasutusõiguse igale USA kolledžiõpetajale, enam liigutavat matusežesti, vaid filantroopilist rahvavalgustust selle parimas mõttes. See on tõepoolest selline raamat, mida võiks lugeda võimalikult paljud. See teeks kindlasti maailma paremaks kohaks (vähemasti sedavõrd, kuivõrd see raamatute abil võimalik). Miks?


Tänapäeval vananevad andmed üha kiiremini
Aastate eest koostas Hans Rosling valikvastustega testi, milles küsis erinevaid küsimusi maailma inimarengu kohta, et kui suur hulk maailma lastest on vaktsineeritud, mitmel protsendil inimestest on juurdepääs elektrile, kuidas on muutunud looduskatastroofides hukkunute arv jne. Ta pani tähele, et isegi väga haritud inimesed vastavad halvemini kui šimpansid (s.o. keegi, kes vastab huupi).
Ta küsis endalt, et miks see ometi nii on?
„Ahhaa! Taipasin! Mul on tegemist – nii ma vähemalt palju aastaid arvasin – uuendamise probleemiga. Minu globaalse tervishoiu tudengitel ja kõikidel teistel inimestel, kes mu testi aastate jooksul tegid, olid teadmised, kuid need olid vananenud, sageli mitmekümne aasta vanused. Inimeste arusaam pärines ajast, mil nende õpetajad kooli lõpetasid“. (lk 17)
See on tõepoolest üks väga oluline põhjus. Tööstusrevolutsiooniga alanud tehnoloogiline progress on üha kiirenenud ja sellega käib kaasas väga paljude ühiskondlike parameetrite kiire muutumine ja seega ka mõõdetud andmete kiire aegumine.
Üks raamatu plusse ongi see, et ta annab koos viidetega suure koguse värskeid andmeid maailmas toimuvate inimarenguliste protsesside kohta. Näiteks kuivõrd vananenud on kõigest mõnekümne aastaga maailma jaotamine arenenud maadeks ja arengumaadeks (näiteks 1980 vaktsineeriti umbes 22% maailma lastest, 2016 juba 88%, 1970 käis kõigest 65% maailma tüdrukutest koolis, 2015 90%, 1965 oli keskmine laste arv naiste kohta 5, 2017 aga kõigest 2,5, viimase kahekümne aastaga on sügavas vaesusel olevate inimeste hulk vähenenud 29%-lt 9%-le jne).
Ometi pole „Faktitäius“ pelgalt laiendatud analoogia meie igaaastasele inimarengu aruandele.
Andmeid tuleb pidevalt uuendada, selles pole vähimatki kahtlust. Aga sellest ei piisa. Probleem on sügavamal.
„Ent pikkamööda hakkasime aru saama, et tegu on millegi enamaga. Võhiklus, mida me ikka ja jälle kohtasime, ei olnud seotud ainult teadmiste värskendamise probleemiga. Seda ei saanud lahendada andmete selgema esitamise või paremate õppevahenditega“ (lk 17)







Kümme põhjust, miks me maailmast valesti mõtleme – ja miks on asjad paremini, kui sa arvad
See on nüüd osa, mida võiks nimetada näiteks (uue) meedia lugemise koolituseks. Rosling toob välja kümme peamist tunnetuslikku automatismi, mis koostöös (uue) meediaga kipub meie maailmapildi kujunemist oma loogikale allutama. Selles on tema raamatu universaalsem ja aegumatum osa. 
Rosling teeb raamatu alguses põgusad viited evolutsioonipsühholoogilistele aabitsatarkustele, sellele, et meie evolutsiooniline pärand veab kaasas kohastumuslikku taaka, mis drastiliselt muutunud elukeskkonnas vajab teadlikku ja pingutavat kohaldamist. Antud valdkonda ehk siis meediatarbimisse puutuva võtab ta kokku kujundiga „dramaatilised instinkid“ (lk 21), miski, mis on intuitiivselt mõistetav igaühele, kes kas või korra on mõelnud selle üle, miks Õhtulehe esikaanel on alati tragöödia ning seda iga päev ja ka kõige leigemal ja soigemal hapukurgihooajal.
Rosling toob välja kümme dramaatilist instinkti (neid võiks nimetada ka tõlgenduskalduvusteks, tunnetuslikeks filtriteks, mõtteautomatismideks vms). Ta alustab tavaliselt isikliku näitega, siis üldisema näitega, toob rea andmeid, mis näitavad selle instinkti eksitavust ning lõpuks annab paar head kokkuvõtlikku nõuaannet, kuidas sellist tüüpi vigu vältida. Viimases sarnaneb ta trenniraamatuga – ei aita selle läbilugemine ja mõistmine, vaid pidev treenimine ja praktiseermine.
Näiteks üheksas peatükk lõppeb järgmiselt:
„Faktitäius on ... äratundmine, kui kedagi tehakse patuoinaks, ja meelespidamine, et kellegi süüdistamine röövib sageli fookuse teistelt võimalikelt selgitustelt ning takistab meid tulevikus sarnaseid probleeme vältimast.
Süüinstinkti vältimiseks olge vastu patuoina otsimisele.
*Otsige põhjuseid, mitte kurikaelu. Kui miski ebaõnnestub, ärge otsige mõnda üksikisikut ega gruppi, keda süüdistada. Tunnistage, et halvad asjad võivad juhtuda ilma, et keegi neil meelega juhtuda laseks. Kulutage oma energia hoopis olukorra põhjustanud üksteisega seotud põhjustest või süsteemist arusaamiseks.
*Otsige süsteemi, mitte kangelasi. Kui keegi väidab end olevat põhjustanud midagi head, küsige, kas tulemus oleks saavutatud ka siis, kui see isik ei oleks midagi teinud. Jagage süsteemile tunnustust.“ (lk 211).
Rosling demütologiseerib maailmatunnetust, ta kutsub üles olema kainemõistuslik ja tasakaalukas. Otsida süüdlase asemel andmeid, põhjuseid, kaugemalt tulevaid seoseid, struktuure ja süsteeme on üsna vastumeelne inimese loomusele, see nõuab vägevat meeleparandust, põhjalikku askeesi ja pühendunud enesekasvatust. Vähesed on selleks võimelised ja kaduvvähesed keset valimismöllu.






Hans Rosling püüab hoida inimesi tsiviliseerumisprotsessiga pärivoolu
Pole liialdus öelda, et kiirenev uudisvood pöörab tunnetuslikus plaanis tsiviliseerumisprotsessi vastassuunda ja Hans Rosling püüab hoida inimesi tsiviliseerumisprotsessiga pärivoolu. Selle väite ilmestamiseks toon tsitaadi sotsioloogiaklassik Norbert Eliase 1939 aastal ilmunud peateosest „Tsiviliseerumisprotsess“:
“Seal, kus ühiskondlike suhete struktuur võimaldab üksikisikul suuremal määral hetkeimpulsside ajel toimida kui õukonnas, ei ole vajalik ega võimalik väga põhjalikult tegelda küsimusega, kuidas on lood teise inimese teadvuse- ja afektistruktuuriga ning missugustel varjatud motiividel, missugustel arvestustel põhineb tema käitumine. Ühel juhul järgneb arvestusele arvestus, teisel juhul afektile afekt. Selline vahetu tugev afekt jätab aga inimesele vähe võimalusi käitumiseks: teine inimene on kas sõber või vaenlane, hea või paha. Ja vastavalt sellele, kuidas teist afektide mustvalges pildis nähakse, ka toimitakse. Inimene tajub kõike iseenda kohta käivana. See, et päike paistab või parajasti müristab, et keegi teine naerab või kulmu kortsutab – see kõik apelleerib sellise afektistruktuuri puhul vahetult selle inimese tunnetele, kes seda näeb. Ja nii, nagu nähtu teda parajasti sõbralikult või vaenulikult erutab, nii ta seda ka võtab – enda suhtes kas siis sõbralikult või vaenulikult mõelduna. Tal ei tule mõttesse, et seda kõike – välku, mis teda peaaegu tabab, näoilmet, mis teda solvab – võiks seletada ka kaugemate seostega, millel ei ole tema endaga otseselt midagi tegemist. Nii looduse kui ka inimeste suhetes omandavad inimesed ettenägelikkuse alles sel määral, kuidas süvenev funktsioonijaotus ja igapäevane põimumine järjest pikematesse inimahelatesse üksikisikut selle ettenägelikkuse ja afektide suurema talitsemisega harjutab. Alles siis hakkab aegamööda kerkima loor, mille kired on silme ette mananud, ja pilgule avaneb uus maailm – maailm, mis kulgeb üksikisiku jaoks sõbralikult või vaenulikult, ilma et see oleks otseselt tema jaoks sõbralikult või vaenulikult mõeldud, sündmuste kokkusattumine, mille seoste avamine vajab kaugeleulatuvat kiretut jälgimist.”
(II köide. Varrak. 2007. lk 320-321)


„Maailm on parem ja halb üheaegselt“
Rosling ei ole vankumatusse progressi uskuv ullike. Ta ütleb korduvalt, et maailm on parem ja halb üheaegselt. „Eelmisel aastal suri 4,2 miljonit beebit. See on kõige värskem näitaja, mida UNICEF-i andmetest leiab alla aasta vanuste laste surmade kohta kogu maailmas,“ toob Rosling ühe näite ja küsib retooriliselt „Kes suudaks 4,2 miljonit surnud beebit üldse ettekujutada?“, ent kiirustab kontekstualiseerima: Just sellepärast ma seda näitajat mainisin, sest see ei ole tohutu suur: see on meeldivalt väike,“ sest veel aastal 1950 oli see näitaja 14,4 miljonit. 4,2 miljonit surnud beebit aastas on väikseim arv mõõtmisajaloos. Maailm on parem ja halb üheaegselt ning et muuta seda veelgi paremaks, või miinimumprogrammina aeglustada maksimaalselt selle muutumist hullemaks nagu kliimasoojenemise puhul „mõtleme inimeste kannatustest parem selge peaga“ (lk 127).
Selge peaga mõtlemise nõue on tal alati esikohal ja tal on ohtralt isiklikke näiteid, kus talle kui praktiseerivale arstile on see edu toonud. Kusjuures tegu pole mingi heaoluühiskonna jõukas haiglas iluoperatsioone teinud doktoriga, vaid inimesega, kes on töötanud rasketes epideemiakolletes ja maades, kus ressursid ja tehnoloogiad on ülimalt piiratud.
Rousseau'likust hägust on vaba ka ta pilk minevikku. Kommenteerides kunagist loodusega tasakaalus elamist ütleb ta: „Tõsi, tasakaal valitses. Kuid vältigem roosasid prille. Kuni 1800-ndateni sünnitasid naised keskmiselt kuus last. Seega oleks rahvastik pidanud iga põlvkonnaga kasvama. See püsis aga enam-vähem stabiilsena. Mäletate laste säilmeid endisaegsetes surnuaedades? Keskmiselt suri neli last kuuest enne ise vanemaks saamist, nii et ellu jäi ainult kaks last, kes pidid panema aluse uuele põlvkonnale. Valitses tasakaal. See ei olnud tingitud sellest, et inimesed elasid loodusega tasakaalus. Inimesed surid loodusega tasakaalus. See oli äärmiselt jõhker ja traagiline.“(lk 87)
Hans Rosling toob näiteid ka enda elust, sellest, kuidas elasid ta enda vanemad ja vanavanemad ning seda ikka selleks, et näidata kui kiired ja drastilised saavad olla muutused. Ja kui palju muudab elusviise ja -kombeid aineline heaolu.
„Tööstusrevolutsioon päästis miljardeid elusid mitte selletõttu, et sünnitas paremaid juhte, vaid kuna see tootis keemilisi pesuaineid, mida sai kasutada automaatpesumasinates. 
Olin nelja-aastane, kui nägin esimest korda, kuidas mu ema pesumasinasse pesu laadis. See oli mu emale suurepärane päev; tema ja mu isa olid aastaid raha säästnud, et seda masinat osta. Vanaema, kes oli uue pesumasina sisseõnnistamistseremooniale kutsutud, oli isegi rohkem erutatud. Tema oli kogu elu puudega vett soojendanud ja käsitsi pesu pesnud.“(lk 209)
Inimkonna edusammude tõelised kangelased „on proosalised ja igavad,“ ütleb Rosling, „Sellest hoolimata tahan neid kiita, seega laulgem kiidulaulu globaalse arengu tunnustamata kangelastele: institutsioonidele ja tehnoloogiale“ (lk 208).
Tulipäise maailmaparandaja dramaatilistele instinktidele ei passi selline selgepilgulisus kohe teps. 


Lugeda enne valimisi!
See raamat pakub oma teema ja näitevalikuga meeliselgindavat abi just inimühiskonna osas. Fakt on see, et globaalses plaanis läheb inimkonnal tervikuna paremini kui iial maailma ajaloos. See, mis Roslingu pilgu alt välja jääb (õigemini: satub sinna ainult riivamisi), on teiste liikide ja looduskeskkonna käekäik. See ei tee raamatut kuidagi halvemaks, vaid lihtsalt piiritleb fookuse. Samuti jääb fookusest välja indiviidi isiklik areng ja heaolu (selleks, komplementaarseks paarikuks sobib hästi Jordan Petersoni 12 Rules for Life. An Antidote to Chaos, menuk, mis kuulujärgi samuti eestindamisel).
Eriti sobilik oleks selle raamatuga tutvuda enne valimisi, sest valimiskampaania ajal püüavad konkureerivad parteid üksteise võidu pressida inimese dramaatilistele instinkidele. Enam-vähem iga punkti juurde, mis Rosling toob, saab tuua hea näite meie poliitkampaaniatest.
Näiteks esimese tõlgenduskalduvusena toob Rosling välja „Lõheinstinkti“, mille all ta peab silmas vastupandamatut kiusatust „jagada kõik kahte, sageli vastuolulisse rühma, mille vahele jääb kujutletav lõhe – tohutu ebaõigluse kuristik“(lk 26). 
Samuti kalduvus kujutleda realiseerumas kõige hullemat mõeldavat stsenaariumit ja tegutseda sellest lähtuvalt ja kiirelt, kuigi selle stsenaariumi realiseerimise tõenäosus on kaduvväike.
„Kui tunneme hirmu ja aeg avaldab survet ning mõtleme halvimatest võimalikest stsenaariumitest, kipume tegema väga rumalaid otsuseid“ (lk 217).
Siin meenuvad paljude viimaste aegade paljude poliitiliste valimiseelistuste indutseerimise põhivõtted, eks.


„* Olge ettevaatlikud lihtsate ideede ja lahenduste suhtes. Ajalugu kubiseb visionääridest, kes õigustasid kohutavaid tegusid lihtsate utoopiliste visioonidega. Tervitage keerulisust. Ühendage ideid omavahel. Tehke kompromisse. Lahendage probleeme juhtumipõhiselt.“(lk 193)
See on täpselt vastassuund moraalipaanikale ja valimiskampaania aegsele õhustikule!
Väga tervistav ja hea raamat. Soovitan!





P.S. Küllap tõlkimise kiiruse ja teadustoimetaja puudumise tõttu on sisse lipsanud mõni näpukas (nt lk 77 on „kahekordne kiirus“ seal, kus peaks olema eksponentsiaalne kasv või ruutvõrdeline seos), lk 124 dehüdrateeriva lahuse asemel rehüdreeriv lahus, lk 82 on tollid arvulise teisendamiseta sentimeetriteks tõlgitud), aga mõistmist need ei sega. Tekst on lobedalt loetav ja Roslingu anne selgitada lihtsustavalt keerukamaid nähtusi ei lähe kaotsi.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:25 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. august 2018Alustavate õpetajate siniseks löödud särasilmad 


Ilmus ajalehes „Sirp“ 31.08.2018 mõnevõrra lühendatult ja toimetatult.




Alustavate õpetajate siniseks löödud särasilmad


Tasakaalu leidmine innustava idealismi ja muserdava reaalsuse vahel käib paljudele alustavatele õpetajatele üle jõu.


Muutus algab minust. Noored Kooli 10. lend. Noored Kooli SA 2018. 112 lk
Kuido Merits Kas saab vaikust!? Minu aasta meesõpetajana. Ema&Isa 2018. 171 lk


Mihkel Kunnus


Arvustada neid raamatuid kirjandusteostena tähendaks mööda minna olulisemast, mis neis leida. See märkus pole päris liiane, sest Meritsa raamatust mõningaid ilukirjanduslikke ambitsioone siiski läbi kumab, võimalik, et siin on taotlus näidata tänapäeva noortele, et ka tema on olnud kiimas teismeline, miska dokumentaalset laadi muljetuste sekka hüppab mõni lehekülg, mis meenutab populaarset "Berti päevikute" sarja.. Seevastu "Noored kooli" programmi kümnenda lennu lühikirjutiste kogumikus Muutus algab minust domineerib formaat loomingulisuse üle pea täielikult. Eriti muidugi neil juhtudel, kui sõna saavad õpilased (õpilane püüab ju ikka pihta saada sellele, mida talt oodatakse ja siis ta annabki õpetaja iseloomustuseks kimbu lauseid, mida üks viisakas ja viks õpilane õpetaja kohta annab). Lood on väga lühikesed, sajaviiekümnele leheküljele on mahutatud suure ja hõreda trükiga kahekümne ühe alustava õpetaja lood koos lühiankeedi ja õpilaste joonistustega neist, lisaks veidi õpilaste kirjeldusi konkreetsest õpetajast. Omajagu ruumi kulub ka haridusteema kohustuslikele vormelitele, esteetilis-kõlbelistele klišeedele, millega hästikasvatatud inimene neil teemadel rääkimist raamistab. No umbes nii nagu sissejuhatuses: „Õpetajaid võib nimetada meie ühiskonna arhitektideks. Nemad toetavad järjepidevalt meie laste ja noorte arengut. Innustavad nende püüdlusi ja kujundavad maailmapilti. Õpetajad mõjutavad seda, kui paljud uksed on noortele elus avatud ja millise enesekindlusega nad neid uksi avavad. Sellest, milline on praegune kool, sõltub, milline on homme ühiskond“ (lk 9). Õpetajaskonna vananemisest on palju räägitud, lausa hääbumisega ähvardavates toonides isegi välisekspertidelti, miska on arusaadav, et noorte meelitamiseks kasutatakse mitmeid vahendeid, alates eeltsiteeritu taolisest aktusepidulikkusest kuni hollywoodilike kangelasfilmitreileriteniii. Noored Kooli programm tervikuna ongi ju üks kampaanialik katse astuda vastu sellele hirmutavale tendentsile. 


Kuidas siis alustavatel õpetajatel läks? 
Etteruttavalt ütlen, et Kuido Meritsal (s. 1962) ei pidanud vastu füüsiline tervis, kuid eks siingi ole psühhosomaatilne mõõde, stressi mõju immuunsüsteemile jne. Kui aga noorte alustajate meenutusest formaadutäited maha lahutada, siis poksislängis väljendatult võib nende kogemuse võtat kokku sõnadega: „nad said täiega sisse, kohe“.
Juba esimesest loost leiab kõneka lõigu: „Võin ausalt öelda, et kogu esimese aasta tegelesin käitumisjuhtimisega. Aimasin, et see on ilmselt mu nõrgim külg, aga ei teadnud, et ma iga nädal pärast teatud tunde nutan, kas salaja klassis või kodus patja. Oli tunde, kus mulle tundus, et et ootan lõpmatuseni, et saaksime üldse alustada. Oli ka selliseid, kus pidasin kümme minutit monoloogi, mis on hoolivus ja empaatia ja kuidas üks ja teine käitumine mind mõjutab. Oli tunde, mil istusin lihtsalt arvuti taga, samal ajal kui lapsed mööda klassi ringi jooksid – võtsin oma ainukeseks ülesandeks olla kindel, et kellegagi midagi ei juhtu. Tunniandmisest isegi ei jaksanud mõelda. Mõnikord visati minu poole „kultuurisõnu“ (nagu üks õpilane ropu sõna kohta ütles), mõnikord oli mürgel nii suur, et meenutas mässu, mitte koolitundi.“ (lk 13) 
Järgmisest loost: „See oli hullumeelne aasta. Kui tunnid olid läbi saanud, istusin ja põrnitsesin Mustamäe lumisesse pimedusse, e-kool veel täitmata, pea valutamas ja küsides endalt, kui kaua ma veel selles rattas jaksan joosta. Tajusin, kuidas aeg kihutab mööda ning oma lapsed ja naine jäävad aina võõramaks.“ (lk 20) Eks ta ole. Psühholoogi abiga sai see inimene küll jalule, aga loo lõpulõigu heroismis näeme ka ennastsäästvamat kolleegi: „Ja siis tuli minu juurde mu kaaslane eelmisest lennust, kes oli mulle vahel toeks, kui seda vajasin, ja ütles: „Anri, olen nendest kahest aastast väsinud, kevadel lahkun.“ (lk 21).
Nutmist on nendes meenutusklidudes üldse palju, on kaalulangust, perest ja sõpradest võõrandumist, kõvasti eneses ja oma vaikutes kahtlemist, abi otsimist psühholoogidelt, joogast ja muust taolisest.
„Õpipäevikusse kirja pandud kirjeldus oktoobrist 2016:
Kell on 9.40. Just on lõppenud järjekordne tund 10. klassiga – mul on väga raske end vaos hoida, kui nad ükshaaval mu klassist välja kõnnivad... Pisarad tükivad vägisi silma ja ma tunnen end murtuna. Aga nemad ei tohi seda näha. Ei, nende ees ma ei murdu! Viimane õpilane lahkub, sulgen kiiruga klassiukse ning nutan ennastunustavalt järgnevad kümme minutit. Miks ma olen siin? Milleks on nendel õpilastel mind vaja? Milleks valisin selle tee, et õpetada noori, kes ei taha midagi inglise keelest teada? Üldse õppimisest?“ (lk 132-133)
Eeltoodu kohta võiks ju kalgilt osatada, et vitaalsed reaalõpilased saatsid tantralaagriliku koolitustaustaga hingestatud ullikesed operatiivselt perse, aga tegelikult on asi naljast kaugel. Võib enamikel kordadel öelda, et taas polnud noor õpetaja üldse ettevalmistatud ja sai paraja trauma (ma arvan, et nii võib nimetada küll olukorda, kus inimene mitu korda nädalas nutab oma töö tõttu). 







Miks siis alustavatel õpetajatel nii läheb? 
Noored Kooli lehelt võib lugeda: „Programm on tegutsenud 12 aastat ja tunneme rõõmu, et meil on 122 vilistlast ja 40 osalejat kahe-aasta programmis. 76% vilistlastest on leidnud oma kire ja karjäärivõimalused haridusvaldkonnas ja 59% on jäänud tegutsema kooli (õpetajad, koolijuhid, õppealajuhid, arendusjuhid jne).“iii Kooli on jäänud 59% ja neistki pole kõik õpetajad. 
MTÜ Alustavat Õpetajat Toetav Kooli presentatsioonilt leiab järgmise statistika: aastas alustab ca 800 uut õpetajat, neist teisel aastal jätkab koolis keskmiselt 73%, kolmandal aastal 61%, neljandal 55% ja viiendal 50%iv. Ei ole just väga suur saagis.
Küllap paar esimest aastat kulubki selleks, et jõutaks selgusele, kas ollakse üldse sobiv inimtüüp olemaks õpetaja. Ja ega sellest vist paremat meetodit pole kui proovimine. Aga kas peab see olema nii julm? Kas ei saaks kuidagi nii, et alustavad õpetajad ei saaks „kohe täiega sisse“? Kas neid ei saaks paremini reaalseks õpetamiskogemuseks ette valmistada?


Küllap ehk saaks, aga lähteülesanne ei ole kerge. Sest ette tuleks valmistada nad millekski raskeks ja ebameeldivaks – ma ei ütle, et see on õpetajatöö põhisisu, aga meeleheitele ja lahkumismõtetele ajavad ikkagi raskused ja ebameeldivused, mitte meeldivused – aga meelitada tuleks meeldivustega. Ja meelitada on hädasti vaja. Õigupoolest osutab see konfliktile, või isegi vastuolule, mis iseloomustab hariduses ilmnevaid suundumusi märksa üldisemalt kui õpetajakoolituses. Nimelt kuidas meeldivalt harjutada inimest ebameeldivusteks. Laiemas plaanis ilmneb see kalduvusena teha laste maailm üha autonoomsemaks, nii öelda „jätta lastele lapsepõlv“, mis ilmneb siis selles, et ühelt poolt on lapsed küll üha rohkem hoitud ja kaitstud, üha rohkem negatiivseid emotsioone on nende maailmast pagendatud (kehalises kasvatuses pole latte, mille alla jääda, kunstiõpetuses pole läbikukkumist ja kirjandis ei ole rumalaid seisukohti jne), aga ühtlasi tähendab see seda, et selle maailma reeglid, milles nad kasvavad ja mis peaks olema ettevalmistus täiskasvanueluks, lahknevad üha rohkem selle maailma reeglitest, milles nad elama ja töötama peavad hakkamav. Kus harjutada (töö)eluks nii vajalikke omadusi nagu kohusetunne, enesesund ja tööharjumus, kui koolitunni ülesehituse peamised orientiirid on lõbu, mängulisus ja põnevus? 
Olles ka ise TÜ pedagoogikakursuse läbinud ja osalenud ka õpetajataseme magistriõpingutes, siis pean nentima, et pole vist kohanud ühtki teist koolitust, mille sisu ja vorm oleks suuremas vastuolus. Markantsemaks näiteks ehk see, kuidas rohkem kui sajale inimesele peetakse korraga loengut loenguformaadi igandlikkusest ja individuaalse lähenemise tähtsusest. Või siis see, kuidas teadmiste kontrolliks kasutatakse elektroonilist testi, mida saab teha piiramatul arvul kodus interneti teel, tähendab, on sooritatav positiivsele tulemusele ka toore mehhaanilisusega proovimise teel. Samas ma ei taha neid liialt hukka mõista, sest hiiglaslik lõhe reaalsete võimaluste ja ideaali vahel on haridusvaldkonda saatnud juba väga ammustest aegadestvi. 







Ja väga ülbeks ei tasu siingi minna, sest ka võime liigselt närvi minemata täita täisformaalseid totrusi võib osutuda vajalikuks eluoskuseks. Ja meie üha enam bürokratiseeruvas maailmas tihti osutubki. Kui pidin sünkroniseerima oma kooli õppekava riikliku õppekavaga, siis saadeti see mulle tagasi ja öeldi, et see pole näidatud lõiming teiste ainetega. Kirjutasin sinna järgmise lause: „Kursuse sisu lõimitakse diakroonselt riikliku õppekava kursuse „Füüsika meetod” sisu läbi, sünkroonselt maksimaalselt matemaatikaga.“ Tähendab, täiesti sisutu formaalse iba. Toimis. Loeti sobilikuks. Ja pole ju vahet, mis täpselt on kirjas dokumendis, mida sa kordagi kapist väljagi ei võta. Ma olen kohanud ühtegi õpetajat, kelle probleemiks oleks küsimus, mida õpetada. Ainealase kompetentsi vähesus võib ehk ilmneda gümnaasiumi lõpiklassides ja sealgi harva.
Suureks komistuskiviks noorele õpetajale kipuvad olema õpilased, kes on alamotiveeritud, õpilased, keda see valdkond kohe üldse ei huvita.. See on tavaline, sage ja loomulik. Arukamad õpilased säästavad end tundideks, mis neid huvitavad. Muretsema peaks panema hoopis õpilane, kel viis päeva nädalas, hommikust õhtuni õppeainest olenemata põnevusest väriseb. (Alustaval) õpetajal on mõistlikum end rohkem säästa. Närvivapustuse äärel rapsiv õpetaja on hullem kui sissemaganud või sootuks koju jäänud õpetaja. Ning rasketel hetkedel, näiteks kontrolltöid parandades, loe mõttes Assisi Franciscuse meelerahupalvet: 


Jumal, anna mulle meelerahu leppida asjadega, mida ma muuta ei suuda,
julgust muuta asju, mida ma muuta saan,
ja tarkust, et nendel asjadel alati vahet teha. 









i https://novaator.err.ee/256437/usa-haridusekspert-eesti-opetajaskond-tundub-olevat-haihtumise-veerel
ii Raamatu treiler: https://www.youtube.com/watch?v=RiT435QjAhg
iii https://www.vt.ee/noored-kooli/
iv http://bit.ly/2oaLuYY 
vVt Hannah Arendt „Kriisist hariduse vallas“, kogumikus Mineviku ja tuleviku vahel. Ilmamaa 2012, tõlkinud Ene-Reet Sooviks, lk 208-235
viVt nt Hilda Taba Kasvatus ja haridus. Ilmamaa 2015


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
25. august 2018Eesti Kirjanik 2018: Eva Koff. Sinine mägi. 


Alljärnev sai kirjutatud kiiruga ajalehte „Sirp“. Sisuliselt on tegu pikaks veninud pressiteate, mitte analüüsiga. Umbes pool mahtus sellest ka lehte 24.08.2018.





Eesti Kirjanik 2018: Eva Koff 

Eva Koff Sinine mägi. Varrak. 2017. Toimetanud Jan Kaus ja Leena Tomasberg. 437 lk 


Mihkel Kunnus


„Kuid enne kolmkümmend, tean ma kindlalt, võidab minu noorus kõik, võidab igasuguse pettumuse, igasuguse jälestuse elu vastu. Ma olen endalt ühtelugu küsinud, kas maailmas on säärast meeleheidet, mis saaks võitu sellest pöörasest ja võib-olla sündsusetust elujanust, ning jõudnud järeldusele, et – ei ole, ja jällegi vähemalt enne seda kolmekümnenda eluaasta piiri; pärast seda aga, tundub mulle, on mul endal juba himu otsas. Seda elujanu nimetavad mõned tiisikushaiged tattninadest moralistid, iseäranis luuletajad, madalaks./.../
Ma armastan kevadisi kleepuvaid lehekesi, ma armastan sinist taevast, selles on asi! Ei puutu siia mõistus ega loogika, sa armastad vaid kõige oma ihu ja hingega, armastad omaenese esimest noorusjõudu...“ - Ivan Karamazovi


Eva Koffi Sinine mägi sai žürii üksmeelse täisjaatuse. Senine retseptsioon on teose mõningase tutvustamisega päris hästi hakkama saanud, põhjalikumad käitlused ootavad veel oma aega. Tutvustan siiski lühidalt üle. Sinises mäes kujutatakse kolme murdelises eas naist murdelistes ajaloohetkedes. Väga heale kunstitekstile omaselt on sisu ja vorm lahutamatud – seda teost ei saa ümber jutustada. See lahutamatus ilmneb eelkõige teoseterviku, mitte osade suhtes. Lausa loitsivuseni tõusvad teadvusevooluhood, kire ja elujanu unenäoline fenomenoloogia ning erudeeritud ülevaated materialistliku meditsiini arengust ja selle aluseks olevast inimkäisitlusest moodustavad kogu teost pingestava kontrasti. Pikkade lõikude palavikuline loitsivus teeb selle teose tõlkimatuks teistesse meediumitesse – sellest ei saa teha isegi audioraamatut, filmist või muust taolisest rääkimata. Selle teeb omakorda võimalikuks autori väga hea keeletunnetus ja sõnavaldamine (mis iseloomustab ka keeletoimetajat Jan Kausi), sest sellise assotsiatiivsuse vahendamiseks peab olema lugemisprotsess võimalikult automaatne ja takerdumisvaba. Viimase olulisusest ei saa aru need autorid, kes tahavad kirjakeelt oma sõnaliste assotsiatiivsuse järgi painutada, aga ei mõista, et nii nende tekstide kommunikatiivsus kahaneb, mitte ei suurene. Hoiatavaks näiteks võib siin tuua nii Mikk Pärnitsa kui Wimbergi grammatilise anarhismi (aga ka Tõnis Vilu viimased luuletused) – katsed painutada kirjakeel oma suulis-assotsiatiivse meeleseisundi alla toob kaasa selle, et lugeja takerdub uudsetesse sõnavormidesse, lugemise automaatsus kaob ja lugeja koperdab veerides mingi akommunikatiivse käkerdise otsas, mitte ei saa osa, ütleme, „geniaalsusest, mis standardiseeritud keelde ei mahu“. Eva Koff on aga keelele nõtkeks ja kaasavoolavaks tantsuparneriks ning see võimaldab lugejal teose sügavamast muusikast osa saada. 


Viimane metafoor polnud juhuslik, sest see teos on muusikaline, eriti aineselt, või veelgi täpsemalt – vaimult. 
„Muusika aeg ei ole piiritletav, matemaatiline, miski, mille võiks luua inimmõte. See on kogemus. Ja Adelel on tunne, et just praegu, kui tema sõrmede surve klahvidele tekitab hoovuseks sulanduvaid helisid ja õde õmblusmasina taga kuulab vaikselt oma lemmikvalssi, elab esimest korda tulevikuta, kestvas olevikus, milles hirm ja armastus, keelatu ja lubatu, kaos ja kord, rasedus ja Chopini muusika kokku sulavad. Sellel hetkel Ehamaa saalis ei ole Adele ainult keha, või hing, ta on sulam, keegi, kes ei ela, vaid on. Nagu järv. Osa temast imbub sügavale maasse, osa tõuseb auruna õhku, seejärel hakkab sadama, ja vihmapiisk vihmapiisa haaval saab Adele uuesti täis“ (lk 279). 
Neil hetkedel ollakse teispool head ja kurja, ütleks Nietzsche, muusika vaimust sündinud tragöödiline elutunne on elujaatav, positiivne. See, mis oli kõnekas Nietzsche Tragöödia sünni puhul, on kõnekas ka Sinise mäe kangelannade omailmades – Sokratsese ja Jeesuse täielik kohalolematus. 
Seega „tiisikushaigetel tattninadest moralistidel“ siin kohta ei ole, siin armastatakse ja joovastutakse oma looduslikust antusest. Kuigi on õnnetut armastust ja haiget saamist ollakse oma instinktistikuga siiski kooskõlas ja elujaatav. Abjektsioon on nendest omailmadest pagendatud, siin elatakse täiel rinnal ja võbelevate sõõrmetega, ei olda solvunud oma olemuse sattumuslikkuse peale, isegi esimest menstruatsiooni oodatakse naiseks saamise loodusliku pidulikkusega ning kohati süüakse lausa iharuseni aplalt ja „Gustav jookseb Adelele vastu, poisi kergelt kaootilised lapsesammud paiskavad ta hooga ema sülle ja Adele tunneb poisi lõhna, Gustavi kael ja juuksed, tema kukal ja rind õhukese särgi all lõhnavad millegi järele, mis hoiab enda küljes kinni, ei lase sind ära, ei lase sul unustada, alla anda. Laps on just lõunaunest ärganud ja Liisu süles rabeledes leivapudi söönud, poisi naerusuus paistab neli valget hammast, Adele tunneb ninas lapse lõhna, vaatab ta nägu, need on isa Juliuse silmad ja kulmud, minu suu, minu terav lohuke vasakus põses ja ma ei mõtle sellele, mis tuleb, kõik on. Kui Gustav on Adele süles, kui ta tunneb poisi õrnu juukseid oma kaela vastas, on kõik siin.“(lk 194). 


Naisperspektiiv on peategelaste soo ja ea tõttu valdav ja võiks pakkuda soouurigute vaatenurgast põnevat materjali, kuid tuleb öelda, et üldine modaalsus on ohvrifeminismile üsna diametraalselt vastandlik (ad hoc täpsustusena: Koff on retrofeministlikul kombel võrdõigusfeminismi esindaja). Kuigi tütarlapsed saavad ülikooli seetõttu, et noormehed on saadetud rindele, ollakse piisavalt suure reaalsustajuga, et mitte näha seal järjekordset meesprivileegi (tõelist inimsust konstitueeriv privileeg tappa, eks), vaid iga üksikisikut ületavaid ajaloolisi jõude, mis nii mõnelgi mehel sõna otseses mõttes mürsukilluga näo rebib. Peategelaste iga rõhutab aga soolisust seetõttu, et see on see iga, mil soosuhtlus on ääretult oluline. Kuid ka siin on soosuhtlus muusikalisest elutundest läbiimbunud joovastav tants ja naalduv kaasavool, mitte aga vimmas õiguslaste umbusklik leping. Siin on esindatud selliste naiste elutunne, kellel tervis on hea, kelles elu vool ei ole takerdunud, kes on oma bioloogilise loomusega harmoonias, kes ei ole mõne spetsiifilise vähemuse esindaja, vaid keegi, kelles (õige) mees tekidab ihavärinaid, lõhn joovet ja kes tahab lapsi. Need naised on tegusad, naksakad, agentsed, instinktidega harmoonias ja nõnda teispool head ja kurja. Kui vaja siis tõmmatakse eugeenilistel kaalutustel veel enne pulmi kõrge staatusega mees omale rüppe. Kuid see kõik on siiski pelgalt üks tasand sellest vägagi mitmekihilisest teosest.


Noorte kultuurikriitikute veebiajakirjas „Kaktus“ kõrvutab Marta-Liisa Talvet „Sinist mäge“ Thomas Manni „Võlumäega“ii. Tõsi, üks „Võlumäe“ oluline temaatiline liin on ka „Sinises mäes“ keskne, nimelt meditsiin, see „humanistliku vaimu erivorm“, täpsemalt siis ehk pinge fenomenoloogilise maailmakogemuse sügava hingestatuse ja inimkeha materialistliku modelleerimise jahmatava tõhususe vahel. Seevastu Manni ja Kofi ande- ja väljenduslaad on sedavõrd erinev, et jätaks kõrvutuse kandvaks tahuks siiski fraasi „täiesti teistsugune“. Lähemad kirjanduslikud sugulased oleks võib-olla assotsiatiivse kirjutusviisi meistrid Mihhail Šiškin, Olle Lauli ja ehk ka Jüri Ehlvest. 


Nagu öeldud, seda teost ei saa ümber jutustada. Pikalt tsiteerimiseks pole ruumi ja lühidalt tsiteerida pole mõtet, sest lühike tsitaat muusikast on kõigest tähenduseta piuksatus. Ka paar eeltoodud osutust on ebaõiglaselt moonutavad ja muljet disproportsioneerivad. Siin saab ainult soovitada ise lugeda. Blogosfääris on kiitvat tagasisidet juba üksjagu.



Täiesti lapsesõbralik üritus





iFjodor Dostojevski Vennad Karamazovid. I osa. Varrak. 2015. tõlkinud Virve Krimm. Lk 282-283 
iihttps://kkaktus.wordpress.com/2018/02/18/omaparane-sulam-meditsiinist-ja-poeetikast/


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 19:28 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. august 2018Roger Scruton. Kuidas olla konservatiiv? 


Ilmus ajalehes „Sirp“ 10.08.2018 peaaegu poole lühemana. 





Kiindumuspoliitika konstruktiivne neomats seisab ilmaliku riigikorralduse eest


Roger Scruton on poliitilise mõtlejana haruldane talent: ta on konstruktiivsuses veenvam ja tugevam kui kriitikuna.


Mihkel Kunnus


Roger Scruton. Kuidas olla konservatiiv. EKSA 2018. Tõlkinud Mart Trummal. 240 lk.




Kohalik ja ajalik häda mõiste pärast
Konservatiivsusest ei ole lihtne rääkida ainuüksi selle mõiste mitmekülgse ülekasutatuse tõttu. Seda enam praegu, mil valimiste hõng on juba kergelt õhus ning päeva- ja parteipoliitka on selle sõna tähendusvälja nii ära rikkunud, et sellele mõistele neutraalselt lähenemiseks tuleb õige palju eeltööd teha. Ometi pidi Tartu Ülikooli Johan Skytte instituudi vanemteadur Mihkel Solvak 2017. aasta kevadel nentima, et Eesti erakondade ja nende valijagruppide seisukohti võrreldes on just eesti konservatiivid kõige suurem klaster, kus juures see klaster on samas kõige kaugemal kõigi erakondade positsioonidest: „IRL on nende jaoks olnud liiga turuliberaalne, Reformierakond peale turu aga ka liiga sotsiaalselt liberaalne, EKRE omakorda liiga radikaalne“i. Keelelist segadust näitab seegi, et ainus erakond, mis konservatiivsuse lausa oma nimesse on kirjutanud, on nii mõneski mõttes kõige vähem konservatiivne, et mitte öelda lausa anti-konservatiivne. Kui konservatiivsus tuleks suruda ühte poliitilisse juhtmotiivi, siis oleks see ehk nõue „Tüüri juures ei rapsita ega tehta järske liigutusi!“. Aga kes on meie valimiskünnist ületavatest erakondadest kõige tulipäisem, revolutsioonilembesem ja radikaalsem, tähendab, kõige vähem konservatiivne? EKRE. Ma ei osuta siin sellele poliitilise seisukohavõtuna, vaid just nimelt keelelisele segadusele tähelepanu juhtimiseks. Olgu veel öeldud, et riigi ja erakondade väiksusest tulenevalt on ideoloogilistel-maailmavaatelistel aspektidel pigem väike kaal Eesti valija poliitiliste valikute tegemisel ning valijaeelistused tulevad rohkem mujalt. Näiteks mis on Keskerakonna ideoloogilisel programmil viga? Täitsa vinks-vonks programm, aga peletavus tuleb korruptiivsusest, rahvuskahepalgelisusest ja muust sellisest. Reformierakond on vastuvõetamatu sarnastel põhjustel kui Hillary Clinton – silmaklappidega kõrkus ja (ühis)konna keetmine tasasel tulel –, ja samuti on nende kõige kütkestavamaks vooruseks see, et alternatiivid võivad olla veelgi(!) hullemad (viimastel valimistel apelleeriti sellele üsna otseselt – „kui meid ei vali, siis tulevad nemad!“). Siin on jällegi see häda, et ka teistele erakondadele hakkab sama voorus külge kasvama – kõige suurem pooltargument igale erakonnale tundub tähelepanu pööramine nendelt enestelt nende alternatiividele. Samuti pole viga ju Isamaa ideedel, aga ministrid on tihti neil nagu loodusõnnetused ning paradoksaalsel kombel just nimelt sõna kõige otsesemas mõttes isamaasse ehk keskkonda puutuvais asjus. Mitte vähem paradoksaalselt on sotsid täiesti võimetud mõistma ja empaatiliselt suhtuma ühiskonna „alandatute ja solvatute“ klassi, neisse, kelle identiteedi viimaseid „positiivseid väärtusi ja saavutusi“ – õiget rassi, õiget rahvust ja õigelt seksuaalsust – nad eetilise rangusega tühistavad ja relativeerivad ning nõnda nad oma embleemvaenlasele EKREle truudust vanduma panevad. EKRE kasutab seda muidugi küünilise mõnuga ära ja vajutab populismipedaali põhja. Ja taas mõneti paradoksaalselt võetakse sellel kohal, mida sõnades kõige rohkem väärtustatakse – rahvuse elujõud –, kõige destruktiivsem hoiak, tähendab, ärahellitava ja kõikelubava lapsevanema hoiak, mitte aga sellise, kes lapse enese heaolu nimel ta valikute lühinägelikkust korrigeerib ning pakub kasulikku, mitte aga tingimata meeldivat. Heaks näiteks on suhtumine alkoholipoliitikasse, kus antakse sotsidele mõnuga pihta, mitte aga ei tulda appi rahvast vähem jooma panema (pealegi rahvuslik ärkamine ja karskusliikumine käisid meil käsikäes – heas mõttes konservatiiv väärtustaks seda). Sama lugu kordub põlevkivielektriga, millele lootmine oleks perspektiivitu isegi siis kui kodumaa keskkonnast üldse ei hoolita jne. 
Lühimalt: meie poliitilisel maastikul on valida ainult väga halbade Brežnevi pakikeste vahel, aga sel on suhteliselt vähe pistmist ideoloogiliste maailmavaadetega, mistõttu ma katsuks käesolevas arutluses seda teemat edaspidi võimalikult vältida.

Konservatismi mõiste kitsendus
Kohe sissejuhatuses lööb Scruton konservatiivsuse laias laastus kahte lehte. Üheks on metafüüsiline konservatism, mis „seisneb usus pühadusse ja ihas kaitsta seda rüvetamise eest“, ja on empiiriline konservatism, mis on „eelkõige moodne nähtus, reaktsioon tohututele muutustele, mille päästsid valla reformatsioon ja valgustusajastu“ (lk 8). Käesolevas raamatus keskendub Scruton viimasele, mistõttu saab ta veidi hiljem ka täpsustada, et „konservatismi filosoofia, mille ma järgnevas kokkuvõtlikult esitan, ei sõltu vähimalgi määral ristiusust“ ja „selle raamatu mõttekäik on suunatud lugejale tema usulisest veendumustest sõltumata, kuna käsitleb elu empiirilises maailmas, mitte usku transtsendentsi“ (lk 31).
Midagi metafüüsilise konservatismi sarnast esindab avalikus ruumis meil vist ainult SAPTKii ja sellegi puhul on ühiskondliku vastukaja mõju allikad pigem mujal kui pühaduse kaitses, nimelt poliitilise rahulolematuse õnnestunud kanaliseerimises väga selgesse ja enamiku jaoks ülimalt vähenõudlikku eesmärki – heteroseksuaalsusesse (see on peaaegu nagu riiklik tunnustus kahejalgsuse eest, miski, millega väga rõhuv enamus saab hakkama).
Seda sümpaatsem on Scrutoni üks kesksemaid rõhutusi, et riiklik elukorraldus peab olema selgelt ilmalik. Võib arvata, et see koht nn. „Pariisi manifestis“, millele üks koostaja ja allakirjutaja ongi Roger Scruton, on just nimelt tema kirjutatud: “Meil tuleb nõuda, et religioossed pürgimused loetaks olemuslikult religiooni, mitte poliitika – ja veelgi vähem bürokraatia valda kuuluvaks. Meie poliitilise ja ajaloolise toimejõu tagasisaamiseks on täiesti möödapääsmatu, et Euroopa avalik elu muudetaks jälle ilmalikuks“ iii. Raamatu esitlusel rõhutas just seda kohta manifestis ka Hardo Pajula ja tema eestvedamisel käesolev tõlge üldse ilmus. Arvan samuti, et sellesse punkti koondub tõesti midagi väga võtmelist. Võib vaielda selle üle, kuivõrd kohane on tsitaadis sõna „jälle“, aga religioossete pürgimuste institutsionaliseeritusel on kahtlemata määrav roll kõnealustes hoiakutes. 
Võib öelda, et see on üks viis väljendamaks vastuseisu utopismile. Samuti võib leida üsna kongeniaalse sõnastuse Leszek Kolakowski miniesseest „Kuidas ollakonservatiiv-liberaalne sotsialist?“, kus ta ütleb, et üks konservatiivi määratlev tunnus on olla arvamusel, et „valgustusfilosoofia eelarvamus, nagu oleksid kadedus, edevus, ahnus ja agressiivsus kõigest ühiskonna puudulike institutsioonide tagajärg ning et need nähtused kaovad, kui neid institutsioone põhjalikult muuta, ei ole üksnes ebausutav ning vastuolus kogemustega (ja mil moel siis, pagan võtaks, kõik need institutsioonid tekkisid, kui nad on tõelise inimloomusega nii kangesti vastuolus?), vaid on ka hukatuslik ühiskondlikule teadvusele. Loota, et vendlust, armastust ja omakasupüüdmatust on võimalik institutsioonide abil tekitada, tähendaks sama, kui despotismi kehtestamise kava käes hoida.“ Kindlasti väärib siinjuures (ja eriti Eesti kontekstis) ka ära tuua Kolakowski täiendus, et „silmakirjalik ja absurdne on täiusliku ja konfliktideta ühiskonna loomise võimatusest järeldada, nagu oleksid kõik ebavõrdsuse olemasolevad vormid paratamatud ja kõik kasu teenimise vormid õigustatud. Ajaloofilosoofiline pessimism, millest kummaliste arutluste tulemusena järeldatakse, et progressiivne tulumaks on häbiväärne ja skandaalne, äratab samasugust kahtlust nagu ajaloofilosoofiline optimism, millele oli rajatud Gulagi arhipelaag“iv. 
Oluline on tähele panna, et need Kolakowski märkused pole oma praktilises rakenduses sümmeetrilise võimsusega: esimene tõmbab täielikult maha üht laadi lootuse, teine jätab pelgalt ukse lahti ühe asise probleemi – ainelise kihistumise – mõningasele leevendamisele. 
„Ent „totalitaarne kiusatus““, kirjutab Scruton Jean-François Revelile viidates, „ei ole kuhugi kadunud. See on kiusatus kujundada ühiskond ümber sel moel, et võrdsus kehtestatakse ülevalt, heatahtliku sotsialistliku riigi poolt, mille häid kavatsusi ei saa kunagi kahtluse alla seada, sest keegi ei tea, millised on need kavatsuses teoks tehtuna [minu rõhutus – M.K.]“(lk 72).
Selle sama kiusatuse eest hoiatab ka Karl Popper raamatu „Avatud ühiskond ja selle vaenlased“ eessõnas, vastates küsimusele, miks on tsivilisatsioonivastased mässud nii populaarsed ja miks köidavad ja ahvatlevad utopistlikus sotsiaalfilosoofiad nii paljusid intellektuaale: „Kaldun arvama, et põhjuseks on see, et nad pakuvad väljendust sügavale rahuolematusele maailmaga, mis ei küüni, ega saagi küünida, meie kõlbeliste ideaalideni ning unistuseni täiuslikkusest“v.
Essees „Ideaali püüdlus“vi meenutab Isaiah Berlin sarnast äratundmist tuues täiendavalt juurde veel selle aspekti, et lisaks ideaalide eneste saavutamatusele tunduvad need ideaalid olevat kultuuriti ühismõõdutud. Tänapäevasemalt öelduna: liberaaldemokraatlikud idealistid ja Islamiriigist unistajad kakuvad ühiskondlikku tekki täiesti erinevates suundades.
Siin võib nüüd Uku Masingu kombel pahurdada, et “ikkagi on inimeses see naiivne ja tobe usk, et ühiskondlik kord midagi parandab sääl juures. Et see kaotaks haigused kuidagi või vanaduse. See on nonsenss täiesti. /…/ elamistingimuste muutmine ei muuda veel mööduvusi”vii ja jõuda tõdemuseni, et „mõistuse antud mõistuslik rahu ei ole muud midagi, kui rahulolek rahulolematuse paratamatusega“. Mõnede moekamad mõtlejad on sama mõrult nentinud, et maailma lõppu on lihtsam ette kujutada kui kapitalismi lõppu. Kui keegi näeb neis ütlustes täielikku käegalöömismeeleolu, siis ta ongi Scrutoni raamatu „Kuidas olla konservatiiv“ sobiv lugeja. Sest scrutonlik konservatiiv ütleb, et riik ei ole kõik, riik ei ole isikliku heaolu tagaja, sest ta seda juba tehniliselt, psühholoogilise paratamatuse tõttu olla ei saa, vaid riik on pelgalt inimelu ühe aspekti, nimelt ühiselulise aspekti osaline korraldaja. See on küll väga oluline aspekt, aga kaugeltki mitte kõik. Mitte olukord pole lootusetu, vaid lootus on mujal (nõnda võinuks väljenduda ka Uku Masing).
„Konservatism ei pea oma ülesandeks korrigeerida inimloomust või kujundada seda mingi ideaalse ratsionaalse valikutegija kontseptsiooni järgi. Ta üritab aru saada, kuidas ühiskonnad toimivad ja püüab neile luua ruumi, mis on vajalik nende edukaks toimimiseks. Tema lähtepunkt on inimisiksuse süvapsühholoogia.“(lk 152) 


Metafüüsiline radikalism, Inimsuse religioon ja konkreetsuse antiutopism
Küllap üksjagu sellest argikonservatismist, millele osutas eespool Mihkel Solvak, tuleneb siinse rahvastiku lähiajaloost ja vanuselisest koosseisust, aga maailmavaateliste baassuundumuste kaardistamiseks võtaksin appi skeemi, milles kolmnurga tippudesse asetaksin kristluse erinevad ilmalikustumisastmed. 
Ühte nimetaksin Markus Järvi sõnu kasutades metafüüsiliseks radikalismiks. Järvi näeb sellel olulisi kokkupuutepunkte Scrutoni määratletud „metafüüsilise konseravatiivsusega“, ehk sellise maailmavaatega, millest Scruton siin raamatus ei räägi. Marek Tamm kasutas umbes selles suunas osutamiseks ka mõistet uusreaktsionäärlusviii. See maailmavaade panustab tahtelis-moraalsele pingutusele ja pole intellektuaalselt kuigi nõudlik. Viimast öeldes ma vähimalgi määral ei pilka ega aasi, see on selle maailmavaate üks suurimaid voorusi ja ka kütkestavuse allikas. Intellektuaalne nõudlikkus on väsitav, tüütu ja elitaarne ning ei saa olla ühegi massiliikumise eeldus. Nii saab Markus Järvi öelda: „konservatiivi elu tehtud tänapäeval väga lihtsaks: tuleb seista kõige elementaarsemate tõdede kaitsel lõpuni. Tuleb päevast päeva korrutada seda, mis alles hiljuti oli iseenesest mõistetav. Abielu on ühe mehe ja ühe naise vaheline liit. Perekonna moodustavad abikaasad ja nende järglased. Sündimata laps on inimene ning tema tapmine on täiesti välistatud. See on kuritegu. On olemas mehed ja naised, kõik teised sooidentiteedid on haiglased väljamõeldised. Inimesele kuulub tema ausa tööga hangitud eraomand, mida riik ega keegi muu ei saa endale krabada. Eelnevatele elementaarsetele väidetele peaksid olema kõik end konservatiivideks nimetada soovivad isikud võimelised alla kirjutama ja mitte lihtsalt – nad peavad olema võimelised neid põhimõtteid avalikult esitama ja kaitsma. Kui nad seda ei tee, siis nad pole konservatiivid. Konservatiiv on tänapäeval see, kes julgeb keset kultuurilist hullumaja püsti tõusta ja öelda: “Aitab küll!” Aitab.“ix.
Eriti viimases hüüatuses peegeldub igati inimlik suutmatus hallata üha ägedamat infovoogu ja konkureerivate maailmanägemuste argumentatsioone, igatsus kindlate ja väga lihtsate tõdede järele. 
Sellest kraad ilmalikumat vaadet nimetaksin Ilmar Vene eeskujul Inimsuse religiooniks. See on siis selline maailmavaade, milles Jumal on juba kadunud, aga inimese jumalikkus, mis lõikab ta järsult ära kogu muust loodusest, on veel alles. Jumalikkusele maisete mõõdupuudega ligi ei pääse, miska ei saa maisete mõõdupuudega pääseda ligi ka inimese loomusele ja selle ühele kõige poleemilisemale atribuudile – täielikule võrdsusele indiviiditi. Sellest poleks lugu midagi, aga teadmise ülim autoriteet on antud just nimelt maisuse positiivsele kaardistajale ehk teadusele. Ja mis juhtub, kui püüame Inimest teaduslikult määratleda? Ilmar Vene sõnadega: „juba ette võime olla kindlad iga järjekordse katse ebaõnnestumises. Sest kui paindlikuks ja hõlmavaks me [inimese ]definitsiooni ka ei muudaks – alati võib ilmuda oponent, kes mõnele erilisele puuetega inimolendile viidates küsib: kas siis tema inimene ei olegi? Ja säärast küsimust kardetakse kõige rohkem; me ju teame, et niipea, kui vihje inimestevahelisele erinevusele on langenud, jääb fašismini veel ainult kiviga visata. Siin kohtume uusaja põhivastuoluga kogu ulatuses: inimsuse religioon seab end otsustavalt vastu (loodus)teaduslikule üldsuundumusele./---/ 
Oleme ju inimesed, igaüks osake praegusest ülimsusest, ja mis kõige tähtsam: võrdväärne ja ülejäänute suhtes võrdsete võimalustega osake. Näpuga näitama hakata, et see või too isik on ilmselges halvemuses, saab ainult (nagu üteldi Prantsuse Revolutsiooni ajal) inimsuse vaenlane“.
/.../ Ehk mäletatakse veel kuulutusi, nagu „kommunistlik partei eitab igasugust religiooni”? Hägu pisutki hajutamaks, katsume vähemalt tagantjärele nimetada asju nimepidi: kommunistlik partei, inimsuse religiooni algelisima vormi kaitsja, ei tunnistanud arenenumate sõsarilmingute eluõigust. Algelisus tulenes revolutsioonilisest vaimust ja revolutsioonilise mõtlemise järjekindlusest. Kas on siis tõesti raske mõista, kellena geneetika ilmub inimsuse religiooni paistel? Pärilikkuse osatähtsus pole mingi saladus; seda ei tõenda mitte ainult rahvatarkused, vaid ka igapäevane visuaalsus („nagu isa suust kukkunud”), kuid seni, tänu avaldumise ebamäärasusele, on alati jäänud suur tõlgendusvabadus. On aga ebamäärasus muudetud pärilikkuse õpetuseks, siis „Inimese” vabadus kaob, ta muutub paratamatuse orjaks, lühidalt: inimsuse religioonile antakse surmahoop“x.
Inimsuse religiooni näidisesindajaks võib tuua neil teemadel ikka sõna võtva Rein Raua. Artikli „Veel kord geneetilise ja kultuurilise piirist“ (Sirp 29. VI 2018) juhtlõik võiks olla lausa õpikunäide: „Väide, et ühed inimgrupid on teistest mõnedel aladel paremad oma geneetilise koodi tõttu, ei ole siiski teaduslikku kinnitust leidnud“. Esiteks on see teaduslikust seisukohast vale. Loomulikult saab tõsikindlusnõude keerata nii põhja, et piisavalt kindel pole miski peale Descartes'i kuulsa stardipaku, aga pärilikkuse mõju paremusele „mõnedel aladel“ (olgu selleks maratonijooks või intelligentsus) on teaduslikult nii kinnitatud kui kindlalt neid asju üldse teaduslikult kinnitada saab. Teiseks peegeldub siin see, et Rein Raua teadmised pärilikkusest on väga pinnapealsed, sest kasutab mõisteid väga lohakalt, antud juhul geneetilist koodi geenide tähenduses (geneetiline kood on vastavussuhe RNA koodonite ja valke moodustavate aminohapete vahel ning on kõigil inimestel – ja peaaegu kogu elul Maal – täpselt sama). Kolmandaks see ekslikkus ja pinnapealsus ei ole üldse olulised, sest selle artikli näol pole tegu (loodus)teaduslikus dispuudis osalemisega, vaid artikliga, mis kaitseb Inimsuse religiooni (loodus)teadusliku üldsuundumuse eest, hoiab alal pärilikkuse avaldumise ebamäärasust. Näitata, et Rein Raud siin teaduslikus mõttes eksibxi, on sama kasutu ja lootusetu kui bioloogi katse teha katoliiklastele selgeks, et elu ei alga munaraku ja seemneraku ühinemiselxii. 
Eks ülekordamist vääri seegi, et kummalegi religioossele ontoloogiale toetuvat moraali (loodus)teadus ranges mõttes ei õõnesta, sest ta seda – Hume'i gilotiini nimel – õõnestada ei saagi. Ei abordivastasus ega antirassism vaja filosoofilises mõttes teaduse tuge, need on moraali-ideed. Psühholoogilises mõttes see nii lihtne ei ole, sest nagu osutasid Berger ja Luckmann oma kuulsas raamatus „Tegelikkuse sotsiaalne üleehitus“ väärtused sotsiaalse kommunikatsiooni käigus nö asjastuvad, reifitseeruvad, ontologiseeruvad. Mistõttu tajutaksegi selliste ontoloogiate teaduslikku rünnakut nende väärtuste rünnakuna, mille kommunikeerimist see ontoloogia toetab. Ja kohe kindlasti toimib järjepidev teaduslikkus ja rangelt ilmalik arutlemine üpris tõhusalt igasuguse utopismi vastu. Siin tuleb muidugi kohe taas rõhutada, et jah, jälle on küsimus tõsikindluse määras, ja on neidki, kes ikka püüavad konstrueerida näiteks igiliikurit, panustada poliitikas piiramatule kasvule piiratud ruumis, rääkimata siis vähem ilmselgetest võimatustest nagu ehitada keskkonnasõbralikku Krafti menetlusel toimivat tselluloositehast või inimnäolist sotsialismi. Ja siin ongi see koht, kus võiks öelda, et Scrutoni esitatud empiirlise konservatismi nõue, et „religioossed pürgimused loetaks olemuslikult religiooni, mitte poliitika – ja veelgi vähem bürokraatia valda kuuluvaks“ saab eelmistega võrreldava maailmavaatelise kaalu. Väga laias laastus on religioossed pürgimused sellised lootused ja igatsused, mille realiseerumise kaine mõistus välja naerab, mis aga selle väljanaermise siiski üle elavad. Musternäiteks on muidugi surematus, aga ühiskondlikumal tasandil on need mingid ebamäärased õndsused, Vabaduse, Võrdsuse ja Vendluse päikseline harmoonia jms., kokkuvõtlikult: kõigi praeguste hädade eitus. Positiivne programm on aga naeruvääristumise kaitseks mähitud täielikku abstraktsusesse ja ebamäärasusesse, ja just selle tõttu neid „häid kavatsusi ei saa kunagi kahtluse alla seada, sest keegi ei tea, millised on need kavatsuses teoks tehtuna“(lk 72). Seepärast nimetaksingi seda maailmavaadet – Scrutoni „empiirilist konservatismi“ – konkreetsuse antiutopismiks, sest selle antiutopism kasvab välja konkreetsusest, elu proosast, praktilisuse vaimust.
Hea näide konkreetsuse antiutopismist on praegune intellektuaalne superstaar Jordan B. Petersonxiii, kelle veendumused on välja kasvanud metoodilisest süvenemisest inimpsüühikasse ja XX sajandi totalitaarsete režiimide tekke- ja toimemehhanismidesse. Oma praktilistes nõuannetes on ta samuti matemaatilisuseni konkreetne. Kui talle öeldakse, et oma ideaalses pensionipõlve nähakse ennast päikeserannikul rannatoolis margariitat limpsimas, siis konkretiseerib ta selle unistuse pilbasteks – mitu margariitat, mitu päeva järjest jne. Kui oma tuleviku lähisuhet kujutlev noor hüüab kuraasikalt, et „partner on lihtsalt inimene ning ühtegi muud kitsendust polegi“ ning endalt tuleb heita kõik piirangud ja ahistavad normid, sest ainult „neist kastidest vabanedes saame olla tõeliselt vabad ning tõeliselt meie ise. Ja mitte lihtsalt olla, vaid ooh-la-la-la!“xiv, siis noortele praktiseeriva psühholoogina nõu andev Peterson on vastumürgina maksimaalselt konkreetne ja näitab matemaatiliselt, et kui vähe mahub ühte noorusesse viie-aastaseid proovisuhteid jnexv.
Äramärkimist väärib veel ehk ka see, et nii mõnegi maailmavaatelisema küsimuse puhul võivad sellest skemaatilisest kolmikust kaks moodustada ebaõdusa liidu (unholy alliance) kolmanda vastu. Näiteks seisukohani, et sealiha ei tohi süüa, saab jõuda laiendades kantiaanliku nõuet „ära kohtle kedagi pelgalt vahendina, vaid näe temas eesmärki iseeneses!“, aga ka mõnda traditsioonilist metafüüsilist radikalismi pidi - „Siga on rüve loom ja tema söömine patt!“.
Vastuseis samasooliste paaride adoptiivõiguste vastu võib tulla metafüüsilisest radikalismist „See on patt ja rüvedus!“, või ettevaatlikust konkreetsuse antiutopismist – see õigus peaks jääma realiseerimata, sest on kardetavasti vastuolus lapsele sobivate arengutingimustega, mille hulka kuulub näiteks varjatus maailma eest, samasoolise paari bioloogiline mittevanemlikkus on alasti nii lapse enese kui avalikkuse ees, mis tõttu on see nagu vanemate kuulsus, mis „tungib sisse nelja seina vahele, trügib sisse nende isiklikku ruumi ja toob eriti tänapäeva tingimustes kaasa avalikkuse armutu pilgu, mis hõlmab kõike asjassepuutuvate isikute eraelus, nii et lastele ei jää enam turvalist kohta, kus nad võiksid kasvada“ ja kõikjal, kus inimelu on sel moel „maailmale järjekindlalt avatud, ilma et seda kaitseks eraldatus ja julgeolek, hävineb tema eluterve olek (vital quality)“xvi.
Samas on töötab konkreetsuse antiutopismi jõusta(ta)v (loodus)teaduslik üldsuundumus vastu paljudele metafüüsilise radikalismi ontoloogilistele väidetele ja seega ka moraalinõuetele, mis neile toetuvad – abordikeeld, samasooliste abielu, homoseksuaalsuse nakkavus, indiviidide jaotumine rangelt kahte soosse jms. 
Ning vastupidi: metafüüsilise radikalism ja inimsuse religioon loovad vahel ühisrinde loodusteaduste vastu, eriti, mis puudutab inimese kirjeldamist ja selle (loodus)teaduse autoriteeti kehtestada ontoloogiaid, mis võivad kahjustada armsaks saanud sotsiaalseid konstruktsioone.


Empiiriline konservatism kui konkreetsuse antiutopism
Edmund Burke'i Seltsi ellukutsuja Hardo Pajula määratles hiljuti seltsi ühe keskse eesmärgina vastuseisu totalitarismi-ilmigutele, tulgu selleks siis impulsid paremalt või vasakult tiivaltxvii. Antitotalitarism ja antiutopism on orgaaniliselt seotud, võiks öelda, et totalitarism on utoopia riikliku realiseerimise katse kõrvalnähe, sest „selleks, et panna tegema inimesed võimatut, tuleb rakendada nende suhtes piiramatut võimu“(TPTxviii, lk 15). Totalitaarsed tendentsid imbuvad sisse heade kavatsuste ja vaidlustamatute sihtide kaudu (heaks näiteks siin on kommunismi kaitsmine sellega, et eesmärgid olid õilsad ja üllad). Ja et need sihid on unistustena vaidlustamatud, siis on totalitaarste ilmingute vältimiseks oluline, et ei püütaks kirjutada neid sisse bürokraatlikkesse mehhanismidesse. Kuna inimsuse religioon lükkab põhimõtteliselt tagasi inimese teadusliku määratlemise (sest kuidas ka inimest ei mõõdaks, mis tahes mõõdupuul ei ole nad võrdsed, ei indiviiditi ega mõne tunnuse alusel grupeerituna), siis see soosib utopistlikku kujutlust, et saab konstrueerida mis tahes lahendusi, sest pole olemas inimloomust, mis sellele vastu hakkaks (unistatagu siis Fourier' falantseeridest või hipikommuunidest, mis on kestlikumad kui noortelaager ohtra kärakaga).
IQ reaalne mõõdetavus võiks aga ka natsipunnidel junni jahedaks võtta, karta on, et sotsid teeks neile ära. Aga ka vastupidi, agressiivsusega kompenseeritakse selliseid puudusi, mida sots ravida ei suuda. See on üsna nurjatu probleem.
Scruton alustab raamatut isikliku kujunemislooga ning meenutades oma isa sotsialismi „mitte majandusõpetusena, vaid selles mõttes, et lihtsatele inimestele tuleb tagastada maa, mis neile kuulus“ ning ka enda mõjutatust oma lapsepõlvekodust, aga pärast kohalikku humanitaargümnaasiumi ja teel Cambridge'i Scruton teadis „juba, et teooriatel on tegelikkuses vähe tähtsust. Väljamõeldised on märksa veenvamad kui tõsiasjad ja veel palju veenvam mõlemast on igatsus olla kaasa haaratud massiliikumise solidaarsuslainest, mille lõpus terendab vabanemise lubadus. Minu isa rahulolematus oli tõeline ja hästi põhjendatud. Ent tema lahendused olid unistuslikud“(lk 13).
Siin oleme jõudnud ühe kõige konstitueerivama kohani konkreetsuse antiutopismis. Selle võiks sõnastada nii: probleem pole hädade ja probleemide tuvastamises, vaid just konkreetsetes lahendustes, täpseminigi – lahenduste konkreetsuses. Kuna ühiskondlikud probleemid on tihti ülimalt keerulised ja kompleksed, siis tormakad lahendused teevad asja väga sageli hullemaks. Ja kuna vastuseisu mingile lahendusviisile aetakse tihti sassi vastuseisuga eesmärgile, mida taotletakse, siis on tülid kerged tulema.
Scruton tuletab meelde, et Marxi järgi pärast proletariaadi diktatuuri riik kaob, sest selle järgi pole vajadust, kõike omatakse ühiselt, tööjaotus kaob samuti ja iga inimene saab elada vastavalt kogu oma soovide ja vajaduste spektrile „„ta peab hommikul jahti, püüab pärastlõunal kala, on õhtul karjas ja kirjutab pärast õhtusööki kirjanduskriitikat,“ räägitakse meile Saksa ideoloogias. Väide, et see jutt on „teaduslik“, mitte utopistlik, on tagantjärele vaadates lihtsalt naljakas. Need Marxi märkused jahipidamisest, kalapüüdmisest, hobiaiandusest ja kirjanduskriitikast jäävadki tegelikult ainsaks katseks kirjeldada, mismoodi eraomanduseta elu võiks välja näha; ja kui peaksite küsima, kust tuleb jahipüss või õngeritv, kes toob kohale jahikoerad, kes hoiab korras jahionni või kalatiiki, kes viib ära lüpstud piima ja sündinud vasikad ja kes avaldab kirjanduskriitiku artiklid, lükatakse säärased küsimused asjakohatutena kõrvale ja öeldakse, et kõik need küsimused saavad tuleviks lahendatud viisil, mis hetkel teisse ei puutu.“(TPT, lk 15).
Ehk see näide tegi arusaadavamaks, miks võtsin kõnealuse eluhoiaku tähistamiseks sõnapaari „konkreetsuse antiutopism“, sest just konkreetsuse tuhandepealine termiidiparv närib läbi igasugused utopistlikud unelmad, mitte mingi üksik suure algustähega abstraktne kurjuseprintsiip (Kapitalism, Patriarhaat jms). Isegi nii leebe ja iseenesestmõistatav ühiskondlik hüve nagu võrdsete võimaluste nõue võib võtta kiirelt utoopilise varjundi (mis omakorda bürokratiseerudes totalitaristliku iseloomu) kui seda ei väljendata enam eituse kaudu st diskrimineerimise keeluna. Sest ka võrdsed võimalused on lõppsihis religioosne pürgimus, võimatuse soovimine maa peale, sest on ju arusaadav, et iga konkreetne võimalus on mingit laadi tegutsemisvõimalus ja see koosneb nii tegutseja välimistest kui sisemistest võimalustest. Sisemiste võimaluste ebavõrdsust saaks tasandada välise ebavõrdsusega. Aga, noh, see oleks väline ebavõrdsus ehk miski, mis kohe silma torkab ja osade õiglustundele vastu hakka. Vähe sellest, väliste võimaluste ebavõrdsus saab ka seesmisi ebavõrdsusi võimendada: alates sellest, et heasse kooli saamise eeldus on andekus kuni selleni, et silikoontuuningust lõikab suuremat kasu just aeroobikaprintsess, mitte maavillane mötakas. Igatahes täiesti võrdsed võimalused oleks neil inimestel, kes sünniks ühel ajal st ühel kuupäeval, ühes kultuurilis-geograafilises kohas, ühe ja sama geneetilise pagasiga – see on tehniliselt täiesti võimatu. Sellisele konkreetsuse halastamatusele viitab näiteks suur proosalisuseülistaja ja anti-unistaja Milan Kundera oma viimases teoses, kus üks tegelane kommenteerib eri ajastutel sündinud inimeste kujutlust Stalinist märkusega: „Inimesed saavad elu jooksul kokku, lobisevad, arutlevad, tülitsevad ega saa aru, et nad pöörduvad üksteise poole kaugelt, igaüks oma vaatetornist, mis asuvad aja eri punktides“ ning hiljem teine tegelane osutab tänavale sõnadega: „Vaata neid kõiki! Vaata! Vähemalt pooled neist keda näed, on inetud. Kas inetu olemine on ka inimõigus? Kas sa üldse tead, mida tähendab kogu elu inetust kanda? Hetkegi puhkamata. Ka oma sugu ei ole sa valinud. Ega oma silmade värvi. Ega oma sajandit. Ega oma maad. Ega oma ema. Mitte midagi sellest, mis on oluline. Õigused, mis inimestel võivad olla, puudutavad üksnes tühiseid asju, mille nimel pole vähimatki mõtet võideldaega mingeid vägevaid „Deklaratsioone“ kirjutada!“xix.
Abarham Maslow arutleb: „Mida rohkem me sotsiaalset ebaõiglust vähendame, seda enam leiame selle asenduvat „bioloogilise ebaõiglusega“, mida kinnitab tõsiasi, et imikud sünnivad maailma erineva geneetilise potentsiaaliga. Kui me jõuame sinnani, et anname iga imiku heale potentsiaalile täisvõimaluse, siis tähendab see ka kehva potentsiaali tunnistamist. Keda me süüdistame, kui laps sünnib viletsa südame, nõrkade neerude või neuroloogiliste kahjustustega? Kui saame süüdistada ainult loodust, siis mida see tähendab looduse enese poolt „ebaõiglaselt“ koheldud indiviidi eneseaustuse jaoks?“xx
Kui minna konkreetseks, siis alati lisandub looduslik-geneetilisele (eba)õnnele ka sotsiaalne ning kui Maslow jättis küsimuse, mis siis saab, retooriliselt õhku, siis Scruton võtab seda küsimust tõsiselt, sest tema konservatismi kui „maailmavaate lähtepunkt on inimisiksuse süvapsühholoogia“(lk 152). 
Ja Scruton vastab: „Vimm ei ole hea tunne ei subjekti ega objekti jaoks. Ent meie eesmärk peaks olema korraldada oma ühiselu nii, et kellelgi poleks põhjust vimma tunda: elada üksteist vennalikult abistades, aga mitte nii, et kõik oleks ühesuguselt nudilt keskpärased, vaid nii, et igaüks võiks oma väikestes edusammudes toetuda teiste koostööle. Sel kombel elades ehitame kanalid, mille kaudu vimm iseenesest ära voolab: tavad, annetused, külalislahkus, ühine kultus, patukahetsus, andestus ja tavaõigus, kõik need asjad, mis peale totalitaristide võimuletulekut koheselt ära kaovad.“ (TPT, lk 26).
Seisukoha võib sõnastada ka järgmiselt: kuna inimeste vaheline ebavõrdus, mis psühholoogiliselt avaldub vimma, kadeduse või ebaõiglustundena, on tehniliselt likvideerimatu (ainuüksi sünniaegade ja -paikade ebavõrduse tõttu), siis ei tohi selle likvideerimise üritust lugeda poliitika – ja veelgi vähem bürokraatia valda kuuluvaks. Loota, et vendlust, armastust ja omakasupüüdmatust on võimalik institutsioonide abil tekitada, tähenab sama, kui despotismi kehtestamise kava käes hoida.
Samuti ei suuda õigluse absolutiseerijad tähele panna seda, et kuigi ebaõiglus võib olla võimas vimmageneraator, siis õiglus ise pole kuigi tõhus vimma leevendaja. Lühimalt, harva muutub inimene leebeks ja rahulikuks, kui märkab, et ta on oma raisus elus ise süüdi, et teda on koheldud n.ö. õiglaselt, vastupidi, just see võibki marru ajada, et naaber on õigusega paremas positsioonis. Lühimalt: vimma tühjakslaadimine ei õigluse-ebaõigluse skaala vaateväljas väljas. Empiirilise konservatismi lähtepunkt on inimisiksuse süvapsühholoogia.


Pärispatt ja ontogeneesi needus
„Pahempoolse eluhoiaku alustoeks on pärispatu eitamine; inimloomuse metafüüsiliselt jäädav riknemine pehmendatakse keskkondlikuks, ajutist laadi moonutustööks. Täie selgusega juhindub sellest tõekspidamisest juba suhtumise põhjendaja, Rousseau ise: „Emile’i“ autor kordab, et nood, kes laste kujunemist kõige rohkem mõjutavad, teenrid, tallipoisid ja muud majakondsed, isandaist sootuks kõnelemata, on puha kaabakad, kuid samas pole kahtlust inimloomuse jumalikkuses. Seesama hoiak kordub iga kutsumusliku maailmaparandaja puhul.“xxi
Pisut lepitavat selgitust võib saada ka Joseph Ratzingerilt, hilisemalt paavst Benedictus XVI-lt: „Pärispatu asukohta tuleb otsida just sellest kollektiivsest võrest, mis on iga üksikeksistentsi vaimne etteantus, mitte mingist bioloogilisest edasikandumisest üksikult eraldiseisvalt isikult teisele. Pärispatust rääkimine tähendab just seda, et ükski inimene ei saa enam alustada nullpunktist, status integratisest’est (= ajaloost täielikult puutumatuna). Ükski ei ole enam rikkumatus algseisundis, mil võiks vaid ennast vabalt teostad ja oma õnne kavandada. Igaüks elab selles seoste rägastikus, mis on osa tema eksistentsist“xxii.
Võib ka sõnastada nii – iga inimene on paratamatult ja ühesuunaliselt ontogeneetiline. Minu arust on Hannah Arendt üks sügavamalt elu mõistnud poliitiline mõtleja, kes on üsna aksiomaatiliselt adunud, et inimkond on pidevalt voolav paljuline eluprotsess, mis koosneb ühekordselt tõusvatest-kestvatest-vajuvatest ja osaliselt hargnevatest ontogeneesidest, alati on ühiskonnas igas vanuses inimesi ja vanus, eriti oma äärealadel, on väga määrav mis tahes suutlusele. Kui see äratundmine on mõistmisena juurdunud, mitte pelgalt kinnitava allkirja saanud isoleeritud faktiväide, siis on võimatu võtta ühiskondlikku lepingut (Hobbes, Rousseau) millegi enamana kui väga halva metafoorina, nii halvana, et see eksitab rohkem kui seletab. Institutsioon, mis aitab kaasa inimeste kujunemisele lepinguvõimeliseks, on kool, see on institutsioon, mis ühe perekonnafunktsiooni osaliselt delegeerib riigile (aga on selles osas võimsam ja komplekssem kui üksi pere enam üksi suudaks). „Hariduse tuumaks on sündivus, tõsiasi, et inimesed sünnivad siia maailma [rõhutus originaalis – M.K.],“xxiii sõnastab Hannah Arendt inimese parandamatu ontogeneetilisuse, ehk millegi, mille pärast kõik rousseau'istid Foucault'ni välja instinktiivselt jälestavad kooli ja näevad selles eelkõige repressiiv-asutust. Arendt selgitab: „Seepärast on usk, et kui soovitakse luua uusi olutingimusi, tuleb alustada lastest, jäänud Euroopas peaasjalikult türanliku loomuga revolutsiooniliste liikumiste monopoliks, mis võimule tulnuna võtsid lapsed vanematelt ära ning tegid neile lihtsalt ajupesu. Hariduse koht ei ole poliitikas, kuna seal tuleb alati teha tegemist nendega, kes on juba haritud. /.../ Kui keegi tahab luua uut poliitilist korda hariduse abil, siis jõuab ta paratamatult koletule Platoni vaimus järeldusele: rajatavast riigist tuleb pagendada kõik vanemad inimesed“xxiv. 
Roger Scruton rõhutab mitmes kohas, et leping ei kõlba kohe kuidagi elava kogukonna mudeliks.
„Me võime ette kujutada lepingul rajanevat ühiskonda ainult juhul, kui näeme selle liikmeid võimelistena vabaks ja vastutustundlikuks valikuks, mida leping nõuab. Ent on vaja teatud kindlaid tingimusi, et inimolenditest kujuneksid ratsionaalsed valikutegijad, kes on suutelised võtma endale kohustusi ja pidama kinni lubadustest ning kelle suhtumine üksteisesse rajaneks vastutustundel. Teekonnal sellise hoiaku poole saavad inimestele osaks hoopis teist laadi kohustused– kohustused vanemate vastu, perekonna vastu, elukoha ja kogukonna vastu, kelle hoolitsusest nad kõik on sõltunud ja ilma kelleta inimloomast ei saaks kujuneda inimisiksus. Need kohustused ei rajane õiglusel nagu kohustused, mis tulenevad täiskasvanud inimeste vahelistest tehingutest.“(lk 38-39) Sest täiskasvanuid on alati pelgalt osa elavast ühiskonnast ja tulevaste põlvede häälte sisu saab ainult oletada.


Lähme konkreetsemaks: Scruton ja Eesti
On palju riike ja ühiskondi, mis on nii erilised, et mingid tendentsid ja võimalikkused joonistuvad neis eriti teravalt välja. See erilisus võib olla väga innustav, aga samas täiesti ebapädev. Näiteks Island on küll veel väiksem kui meie, aga tema geopoliitiline staatus ja naabriprobleemid on nii teised, et paljudeks võrdlusteks ei kõlba kuidagi. Nagu USA kodakondsuspoliitika toomine Eestile eeskujuks või ülirikka ülitiheda asustusega Jaapani raudteevõrgu kõrvutamine Eesti raudteega.
Scrutoni konservatiivsus peaks Eestisse sobima päris hästi, kuigi mõned kokkulangevused on väga erinevate juurtega. Näiteks kui Scruton hoiab kinni oma keelest, siis on see truudus ühele maailma suuremale ja mõjukamale keelele, aga eestlasele on oma keel ülitähtis vaat et vastasmärgilisel põhjusel.
Väga sümpaatne ja resoneeriv on Scrutoni paigaga seotud kodukesksus. „Konservatiivid kirjutavad alla Edmund Burke’i sõnastusele, mille järgi ühiskond on partnerlus elavate, veel mitte sündinute ja surnute vahel; nad usuvad pigem kodanikuühendustesse naabrite vahel kui riigi sekkumisse ning tunnistavad, et kõige olulisem asi, mida elavad saavad teha on jääda paikseks, rajada endale kodu ja anda see kodu edasi oma lastele“ (lk 121).
Rajada oma kodu ja anda see edasi oma lastele – kes seda ei taha? Eks ikka kosmopoliit, linlik ilmakodanik, „nõndanimetatud vurle, see matsi otsekohene vastand,“ kirjutab meie rahvuslik tüvikirjanik aastal 1927, seevastu „mats on traditsiooniline, püsiv, visa, alahoidev. Mis tal on, sellest peab ta kinni, sest selle on ta omandanud mitte uisapäisa, vaid tasa ja targu, oma loomu ja tarvete kohaselt. Tema armastab isegi seda, mille käes ta kannnatab ja millega peab verist võitlust. Euroopas on kõige matsilisem rahvas inglased. Tema püsivus ja alalhoidlus on otse imetlusväärne. Seega on arusaadav tema valdav mõju maailmas. Vurle ei ripu kõige hingega millegi küljes ja tema tunneb vaevalt võitlust elu ja surma peale. Parem paneb ta hõlmad vöö vahele ja läheb Brasiiliasse või Austraaliasse. Vurle seab end iga tuule järele, puhugu ta idast või läänest. Üleöö saab temast venelane, sakslane või inglane.xxv“ 
Keel põses võib öelda, et Roger Scruton on briti neomats. Meie neomatslikku vaimu kannab praegu ehk eredaimailt Valdur Mikita, kelle teosed on korraga ülimalt konkreetsed ja oikophiliast kantud ja samas ka pretsedentitult populaarsed. 
„Me oleme paljude vajadustega olendid ja meie suurim vajadus on kodu – koht, kus me leiame kaitset ja armastust,“ kirjutab Scruton ehtmatslikult (lk 204) ja annab taas ühe defineeriva määratluse: „Konservatism on kiindumuse poliitika. Me oleme kiindunud asjadesse, mida me armastame ja soovime neid kaitsta lagunemise eest. Aga me teame, et nad ei saa kesta igavesti. Seni tuleb meil uurida võimalusi, kuidas me saaksime neid säilitada läbi kõigi muutuste, mis neil paratamatult tuleb läbi teha, nii et meie elu kulgeks endiselt hea tahte ja tänumeele vaimus“(lk 45).
Siin on ehk ka üks koht, kus tuleb esile üks nõrkus Scrutoni teoorias. Tõsi, see on nõrkus, mida on raske vältida. Nimelt ühes eluetapis on inimene loomuldasa vurle, mitte mats. See on siis, kui noor lendab välja oma vanematekodust ja otsib ise kohta, kuhu jääda. Meie ühiskonna häda on muidugi see, et on väga palju tegureid, mis suruvad peale selle eluetapi võimalikult pika püsimise, ainuüksi pidev vajadus liikuda ühest (töö)kohast teise jms.


Ilmalikkuse heroism
Miks ta järjekordne reaktsionäär ei ole? Sest ta hoiab maised võimalikkused ja religioosset laadi igatsuses rangelt lahus ning ei räägi mingi kuldajastu taastamisest (kuldse mineviku ihalus on samuti üks utopismi vorm, aga konstruktiivse kujutlusvõime päästva ähmasuse asemel on samas funktsioonid ähmane ja idealiseeriv ajalooteadvus). Küllap tuleb Scrutoni järjepidev ilmalikkus kõige paremini esile selles, et ta ei näe looduses jumalikku korda, taustakonstanti, mille võib ühiskondlikest aruteludest välja jätta, vaid sellisena nagu me konkreetselt praegu, XXI sajandi alguses eest leiame, tähendab, antropotseeni ja kiiretesse kliimamuutustesse seiseneva hapra ökosüsteemina. Keskkonnatemaatikale on selles raamatus pühendatud terve peatükk ja seegi on vaid mõne asepekti referatiivne kokkuvõtte mahukast monograafiast „Kuidas võtta planeeti tõsiselt. Keskkonnateadliku konservatismi juhtum“ (How To Think Seriously About The Planet. The Case For An Environmental Conservatism. Oxford University Press 2012). See on ehk koht, kus joonistub teravaimalt välja Scrutoni sügav erinevus võrrelduna kõigi nende pahurate tarikatega, kes tahavad, et asjad „lihtsalt oleks nii nagu nad kogu aeg on olnud“, tähendab, nii nagu nad on juhtumisi harjunud, põlistagu see siis autostatud kesklinna, plasitiktaarat või pinnalähedast põlevkivi aegade lõpuni.
„Termodünaamika teine seadus ütleb meile, et entroopia alati kasvab ja iga süsteem, iga organism, iga spontaanne korrastus hajub lõpuks juhuslikkuses. Kas ei ole konservatiiv lihtsalt keegi, kes ei suuda leppida selle tõega? Ma saan vastata, et inimlike asjade kaduvus ei tee konservatismi kasutuks – mitte rohkem kui on kasutu meditsiin lihtsal põhjusel, et „lõppude lõpuks oleme me kõik surnud”, nagu Keynes on tabavalt väljendanud. Pigem tuleks meil tunnistada lord Salisbury tarkust oma ?losoo?a napisõnalises kokkuvõttes ja nõustuda, et „viivitus on elu”.“(lk 45)
Selges ja seetõttu sügavalt traagilise alatooniga keskkonnateadlikkuses ning koduarmastuses on tema sarnasus Mikitaga, kelle hoiatus kaduvate maavanaemadega sulguvast ajauksest ja läänemeresoomlase viimane karje on samuti: „Viivitus on elu!“.


Kuidas lugeda Scrutonit?
Soovitaksin Scrutoniga tutvumist alustada just raamatust „Kuidas olla konservatiiv“. Teine tõlge, mis sellega samal ajal ilmus ja on pealkirjastatud õige eksitava ja peletava liivakastisõjakusega – „Tolad, petised ja tülinorijad. Uusvasakpoolsed mõtlejad“ –, sobib rohkem neile, kes on juba tuttavad seal käsitletavate autoritega. Tõsi ees- ja järelsõna, täpsemini siis peatükid „Mis on vasakpoolsus?“ ja „Mis on parempoolsus?“, on jällegi väga head kokkuvõtted. Väga sümpaatne ja dialoogivõimalusi avav on see, et ta toob esile suurte ühiskondlike tendentside – rahvusluse, sotsialismi, kapitalismi, liberalismi, multikultuursuse, keskkonnateadlikkuse ja internatsionalismi – tõed ja positiivsused, pühendades igaühe konstruktiivsuste välja toomisele terve peatüki. Samuti on omal kummalisel kombel Scruton väga aktuaalne mõtleja, eristudes selgelt stereotüüpsest konservatiivist kui kellestki, kes silmaklapistatult hoiab kinni maailmast ja väärtussüsteemist, mida juba mõnda aega enam ei ole olemas (kui üldse on olnudki). Eredaimalt peegeldub see keskkonnateadlikkuses, aga ka pikkades arutlustes sellest, millised muutused toob kaasa sotsiaalmeedia. Selles peitub Roger Scrutoni talendi haruldus, nimelt vastupidselt üldlevinud ühiskonnakriitikute tüpaažidele on Roger Scruton konstruktiivse arutlejana märksa tugevam kui kriitikuna.






iMihkel Solvak: Palju erinevaid konservatiive. Postimees. 22. VI 2017
iiPortaali „Objektiiv“ 1.juuni 2018 nädalakommentaaris Markus Järvi seda üsna otsesõnu ka kinnitab ja osutab Scrutoni samale erisitusele. http://objektiiv.ee/nadalakommentaar-konservatiivsuse-talumatu-kergus/
iiiTõlge: http://objektiiv.ee/pariisi-manifest-euroopa-millesse-tahame-uskuda/
iv Raamatus „Revolutsioon kui ilus haigus“, tõlkinud Hendrik Lindepuu. 2014. Muide, Edmund Burke'i Seltsi sarja esimest raamatut arvustades soovitab Märt Väljataga see essee lülitatada koolide kohustusliku kirjanduse hulka. Kirjutan alla. Netis saadaval: http://mihkelkunnus.blogspot.com/2015/01/revolutsioon-kui-ilus-haigus.html 
vKarl Raimund Popper „Avatud ühiskond ja selle vaenlased“ 2010, tõlkinud Ene-Reet Soovik, lk 21-22
viBruno Mölderi tõlkes kättesaadav kogumikus Kaasaegne poliitiline filosoofia Tartu 2002
viiUku Masing Budismist. Ilmamaa. 1995. lk 72
viii Marek Tamm „Uusreaktsionäärne mõtlemine“. Vikerkaar. 2016 nr 10-11 saadaval: https://kultuur.err.ee/314440/marek-tamm-uusreaktsionaarne-motlemine
ix http://objektiiv.ee/nadalakommentaar-konservatiivsuse-talumatu-kergus/
xIlmar Vene Pahustumine ehk Uusaja olemus. Ilmamaa. 2002 lk 267-8
xi Seda tehti nii „Sirbi“ kommentaariumis kui sotsiaalmeedias, aga konkreetselt „intelligentsus on kõige kõrgema päritavusega käitumistunnus“ nagu refereerib rahvavalgustulikult Tuul Sepp Postimehes 27. VI 2018 „Intelligentsus kaasasündinud või õpitud“ 
xiiSelle näideks sobib hästi väitlus Toomas Vooglaiu ja Toivo Maimetsa vahel Akadeemias nr 1 2009
xiii Vt nt Mihkel Kunnus „Kes kardab Jordan Petersoni?“ Sirp 13. IV 2018 või http://mihkelkunnus.blogspot.com/2018/04/kes-kardab-jordan-petersoni.html
xiv Kapiuksed valla: arutlusi homo-, bi- ja transseksuaalsusest. Toimetanud Brigitta Davidjants. MTÜ Eesti Gei Noored, 2010. lk 60
xvRobert Musil kujutab seda konflikti „Omadusteta mehes“ järgmiselt: „Kui Diotima rääkis ilust, rääkis Ulrich rasvkoest, mis nahka toetab. Kui Diotima rääkis armastusest, rääkis Ulrich aastagraafikust, mis näitab sündide arvu automaatset tõusu või langust. Kui Diotima rääkis suurkujudest kunstis, hakkas Ulrich peale laenude ahelaga, mis neid kujusid omavahel seob. Tegelikult juhtus alati nõnda, et Diotima hakkas rääkima nii, nagu oleks jumal pannud inimese seitsmendal päeval pärlina maailma-merikarpi, mispeale Ulrich meenutas seda, et inimene on hunnik punktikesi kääbusgloobuse väliseimal koorel. Polnud päris lihtne läbi näha, mida Ulrich sellega taotles – ilmselt pidas ta silmas toda suuruse sfääri, millega Diotima end seotuna tundis, ja ennekõike tajus Diotima seda solvava paremini-teadmisena. Ta ei suutnud taluda, et tema nõbu, kes kord juba oli tema jaoks koletislaps, tahtis midagi paremini teada kui tema, ja nõo materialistlikud vastuväited, millest Diotima midagi ei mõistnud, kuna too võttis need arvutamise ja täpsuse alamast tsivilisatsioonist, vihastasid teda rängalt. – „Jumalale tänu on veel inimesi,“ vastas Diotima talle kord teravalt, „kes suurtest kogemustest hoolimata suudavad uskuda lihtsat!“ (Omadusteta mees 1.kd. EKSA 2006, lk 309)
xvi Hannah Arendt „Kriisist hariduse vallas“, kogumikus Mineviku ja tuleviku vahel. Harjutusi poliitilise mõtte vallas. Ilmamaa 2012. tõlkinud Ene-Reet Soovik. lk 223
xvii https://www.err.ee/845796/vaata-uuesti-otse-uudistemajast-intervjuud-hardo-pajulaga
xviii Roger Scruton Tolad, petised ja tülinorijad. Uusvasakpoolsed mõtlejad. EKSA 2018. Tõlkinud Hardo Pajula 374 lk
xixMilan Kundera Tühisuse pidu Varrak 2016. Tõlkinud Triinu Tamm, lk 31, 114
xx Abraham Maslow. „Motivatsioon ja isiksus“. Mantra, 2007, lk 30-31
xxi Ilmar Vene Trotsija. Katse mõista Uku Masingut. Ilmamaa lk 35
xxii Joseph Ratzinger Sissejuhatus kristlusesse Tartu 2006. tõlkinud Kersti Rist. lk 208-9
xxiii Hannah Arendt „Kriisist hariduse vallas“, kogumikus Mineviku ja tuleviku vahel. Harjutusi poliitilise mõtte vallas. Ilmamaa 2012. tõlkinud Ene-Reet Soovik. lk 209
xxivSamas lk 212
xxv A.H. Tammsaare „Avalik kiri kirjanik A.H. Tammsaarele“. Kogutud teosed nr 17, 1990, lk 278-9


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 09:03 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


11. juuli 2018Maailmanaba kui tahe ja kujutlus 


Kirjutatud „Eesti Ekspressi“ suvisesse rubriiki „Filosoof päevitab“. Ilmus 11.07.2018.






Maailmanaba kui tahe ja kujutlus
Eelhormoonitatud kananaha probleem




Mihkel Kunnus



No kellele ei meeldiks päike! Ja kui palju on kultuure, kus Päikest on kummardatud! See on lausa kultuuriuniversaal teatud tsiviliseerumise arenguetapis. Meie kehalises olemises on selgelt taimne aspekt ja päikesekiirguse loomisele virgutav toime avaldub alateadlike meeleolude eeterlikust fluidumist konkreetsete keemiliste ühendite sünteesini. Viimastest üldtuntuim on ehk D-vitamiin. Siin on paslik meelde tuletada, et vitamiinid pole mingi selge keemiline rass. See sõna sündis käepärase mõistena nende ainete kohta, mille puudumine põhjustab vaevusi. Puudumine! See oli õige hiline avastus. Arvati, et toitumisest tulenevad hädad on ikka seotud mingite mürgiste ainete sisaldusega, mitte aga millegi üliväikses koguses puudumisega. Kuna esimene selgelt määratletud aine, mille puudumisel sureksime, oli tiamiin, siis keemik Kazimierz Funk liitis sõnad „amiin“ ja „vital“ terminiks „vitamiin“. Tiamiin – tuntud ka kui vitamiin B1 – on aus amiin. Seevastu näiteks C-vitamiin on askorbiinhape, ühend, kus pole ühtegi lämmastikuaatomit, tähendab, see ei klassifitseeru amiiniks parimagi tahtmise korral. D-vitamiin pole ka mingi amiin. Ja biofunktsionaalses mõttes on ta eelhormoon. Nõndaviisi võiks selle ka humanitaarsem vaim meelde jätta. D-vitamiin on eelhormoon.
Selle metafoori laiendamine päikesele pole ka liiga poeetiline – eelhormooni füüsikalised eeldused võib ju samuti lugeda selle osaks. Ja see kujund läheb isegi täpsemaks, kui võtta arvesse sterotüübid, mis käibivad hormoonide kohta. Ütleme kokkuvõtlikult: päevitamine eelhormoonitamine. Ja see on väga mõnus ja tervislik protseduur. Näiteks võtad ühe vahva kana kaenlasse – sellise vähemkaagutava – teise kätte toeka köiteSchopenhauerit ja lähed Eestimaa suvesse eelhormoonitama (et suvi on just nimelt Eestimaa suvi, siis tasub raamat panna vihmakaitseks õhukesse läbipaistvasse kilekotti). Elu mõtegi võib niiviisi tagasi tulla! Või noh, kui mitte mõte, siis vähemasti elujõud, sõnastamatu äratundmine, et eksistents on õigustatav vähemasti esteetilise fenomenina.


Kui näiteks „Võlumäe“sanatooriumis looduslikust päikesest väheks jäi, siis veeti kohale veel üks „kunstliku kõrgustikupäikese“ seadeldis, et „rahuldada nende nõudlust, kes tahtsid end elektriga pruuniks kõrvetada lasta, mis naistele ja neidudele hästi sobis ja meestele horisontaalsest eluviisist hoolimata sportlasliku vallutajavälimuse andis“, Thomas Mann jätkab: „Jah, see välimus kandis tõeliselt vilja: kuigi naistele oli täiesti selge selle mehelikkuse tehiskosmeetiline päritolu, olid nad rumalad või kavalad küllalt, ihkasid meelepettust nii kangesti, et lasksid endid illusioonist joovastada ja naiselikult kaasakiskuda. „Jumal!“ ütles proua Schönfeld, punajuukseline ja punasilmne haige Berliinist, ühel õhtusel koosviibimisel pikkade jalgadega ning lohkuvajunud rinnaga kavaleri[-] aplalt silmitsedes, „kui toredasti pruun on ta kõrgustikupäikesest! See kurat näeb välja nagu kotkakütt!“ – „Oota, näkk!“ sosistas Enseigne tõstukis talle kõrva, nii et tal kananahk ihule tõusis, „ma tahan teid teie hukutava silmademängu eest karistada!“ Ja rõdude kaudu, klaasvaheseintest mööda minnes, leidis kurat ning kotkakütt tee näki juurde ...“.


Filosoofiliseks küsimuseks jääb siin – kas kana vastutab kananaha eest? Kierkegaardlik vastus oleks võib-olla selge: tuleb suhtuda oma loomusse kui isiklikku valikusse, võtta enese eest vastutus. Ma pole end teinud selliseks, milline ma olen, aga ma käitun nii, nagu oleksin valinud ennast, nagu oleksin valinud oma sellise loomuse, tähendab, inimesena inimloomuse, kanana kanaloomuse. Üldprintsiibiline saatusearmastus olgu siin teiseks eksistentsiaalseks karguks. Samas üleskutse „Tunne iseennast!“ täidetavushõlpsus sõltub täpsusastmest. Liigi täpsusega panevad praktiliselt kõik pihta. Edasi on juba keerukam. Sotsiaalsed kategooriad on just nimelt sotsiaalsed. Neid ei saa oma isikliku tahtega kehtestada. Sest need on sotsiaalsed, mitte isiklikud. Iga üksikisik avastab need, mitte ei leiuta või kehtesta. Isegi maailma suurima asümmeertilise kommunikatsioonivõimusega isikud, need, kellel on suurim võimalik mõju ülisuurte meediakanalite üle, no näiteks Xi Jinping või Kim Jong-un, ei valitse kuigivõrd selle üle, kuidas teised neid kategoriseerivad ja kelleks peavad. Mida siis veel arvata vaprast feministkunstnikust, kes tahab isikliku tahteaktiga kehtestada selle, kuidas suhtutakse kogu kultuuriruumi piires alasti naiserindadesse?


Leiame selle sotsiaalse väärtusmaailma valmis reeglipäradega eest ja neil reeglipäradel puudub keskvõim ja just see puudumine teeb siin reeglid. Valges riisis ei sisaldu mingit mürki, mis põhjustaks Beriberi tõve, beribeerit. See tuleb vitamiinipuudusest. Nagu skorbuut ei ole spetsiifiline mürgistus, vaid vaegus. Kas mind päästaks see, kui saadaksin mässumeelses innus põrgusse Théophile Gautier', kes kirjutas, et ta poleks nõus „pidama lüüriliseks luuletajaks kedagi, kes kaalub rohkem kui üheksakümmend üheksa naela“? Ei, selleks olin teismelisenagi liiga seisuseteadlik.
Kahvatuks kuuvalguse poeediks polnud mul annet, antust. Seda märkasin rohkem kui kolmkümmend kilo tagasi, ületades juba toona Baudelaire'i kujundaja seatud massipiiri enam kui kahekordselt. Tagantjärele võiksin sõnastada, et juba teismelisena sain aru, et mis on lubatud fs-ile, pole lubatud Mihkel Kunnusele. Mis öelnuks mulle peeglike-peeglike seina peal? „Ei, šokolaadipoiss, sind ei tunta sellena ära, sinu saatuseks on meeldida naistele siis, kui nende luteiniseeriva hormooni vabanemine järsult tõuseb, see on sinu aeg kosmilises rütmis, sina ei pea harjutama tantsimist ja kitarrimängu öös, sina pead harjutama kaklemist ja jooksmist. Armasta oma saatust ja ära otsi tema salamärke pelgalt peopesast, vaid kogu füsiognoomiast ja kehaehitusest, sellest hinge ettehooldavast esmaliidesest sotsiaalsesse maailma, otsi jumest ja soontesitkusest, otsi koidu- ja ehavalgusest! Heatahtliku ärevusega tunnustavad sind terved, ent barbaarsed instinktiinimesed ja vaid hirmu ja ärritust saad sa tekitama tõus, kes loodib kogu maailma oma kängunud selgroo vihavimmas, läbi „nõrkuse heroismi“ õigluseprisma, mis näeb isiklikus intiimhügieeniski tasustamata majapidamistöid; ära jahi kuuvalguse viirastusi, ööõhu tundevirvendusi, sind ei päästa isegi neelatud paelussimunad või kopsu tõmmatud tiisukusemäda, sina oled keskpäevalaps ning päikesekõrbenud karjapoisist, kes udarasooja piima peal kasvanud, ei saa iial kahvatut emohipsterit, sel teel moondud värdjaks, karikatuuriks, ent siingi karikatuuriks, kes naerab viimasena!“


Päevitatakse, et olla ilus. Ent ilu on selle maailma kutse ja jaatus. Kõik, mis on ilus, on olnud kunagi evolutsioonis kasulik, ütles Ernst Haeckel, ent ilu, erootiline ilu, kehalik ilu on kõige ebakristlikum asi üldse, see tekitab kiindumust selle maailma vastu ja selles elab seksuaalne konkurents, ürgvana nõiduslik vägi, mis paneb sookaaslast vihkama, põdrapullid pusklema ja mehed kaklema, naised intrigeerima ja üksteiselt mehi üle lööma, see on miski, mille ees tuntakse kananahka ja mille ees võrdõiguslus on kanapime, sest ainult kanapime ta olla saabki, sest seksuaalne konkurents ütleb, et võrdsust pole, on võitjad ja kaotajad. Ilu paneb meid maailmas kodus tundma, sõnastab Scruton täpselt, olles sealjuures tähelepanu kõrvale pööranud sellelt, et Jeesuse riik pole sellest maailmast, et kristlik apologeet Chesterton tundis kristuse tõde just selles äratundmises, et me ei ole selles maailma kodus, et tundis end siin üdini võõrana. Nii nägi ka „intellektuaalide teoloog“ Tillich prantsuse ateistlikus ja kõõrdsilmses iivelduses kristluse uut elujõudu tärkamas.
Ilusas võitleb kurat jumalaga, lahinguväljaks meie südmed, resümeeris Dostojevski ja talle sekundeeris Tolstoi: mida rohkem andume ilule, seda enam kaugeneme headusest.
Kanadel tekitab D-vitamiini puudus valgeid laike harjal ja selgroonõrkust, võta nad kaenlasse ja vii nad päikese kätte eelhormoonitamisele, päiksesevalguses on Schopenhaueri naeratus.




























 foto: Vallo Kruuser, EE 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 09:59 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. juuli 2018Ole kiidetud. Laudato si. 


Ilmus ERRi portaalis 21.06.2018


Vt ka Jaan Kaplinski "Paavst Franciscuse öko-entsüklika"



Ole kiidetud, paavst Franciscus! 


Üsna täpselt kolm aastat tagasi (18.VI 2015)a valdas paavst Francisus oma teise entsüklika „Laudato si – „Ole kiidetud“. Nüüd on olemas selle väga märgilise teksti eestikeelne tõlge. 


Jorge Mario Bergoglio Ole kiidetud. Laudato si. Gallus 2018. 198 lk.







Mulle tundub, et meil ollakse pigem uhked selle üle, et mõnede uurigute järgi on Eesti üks sekulariseerunumaid maid maailmas, ja samuti tundub, et (katoliku) kirik kehastab enamike jaoks eelkõige tagurlikkust. Ainus koht, kus kohalikud katoliikliku taustaga aktivistid suudavad laiemat ühiskondlikku resonantsi tekitada, on vastuseis kooseluseadusele, tähendab, võetakse kõige ebakonstruktiivsem, vimmakam ja puhtformaalsem aspekt nn „traditsioonilise perekonna kaitsmise“ kujutlusest. Isegi kõige elukaugem ja naiivsem poliitpopulist ei ürita samasugust printsipiaalsust üles näidata näiteks abielulahutuse või abortide küsimuses. Kirikukristluse kunagisele kõige olulisemale eksistentsiaalile ehk surmajärgsusele aga ei apelleeri avalikus diskussioonis üldse keegi.
Seda liigutavam on näha, et katoliku kiriku suurim autoriteet – võib ehk öelda, et maailma suurim vaimne autoriteet – on progressiivne selle sõna parimas mõttes ning mõistab, mis on praegusel ajal kõige olulisem. „Noored nõuavad meilt muutust,“ kirjutab ta, „Nad imestavad, kuidas saab keegi väita, et ta ehitab paremat tulevikku, samal ajal mõtlemata keskkonnakriisile ja tõrjutute kannatustele“(lk 19). Küllap ma isiklikult olen juba tsipa vana selliseks imestamiseks, miska ma saan pigem pahaseks kui mõni ealt täiskasvanu tuleb tõsimeeli järjekordse ideekavandiga, kuidas taas kord keskkonna arvelt majandust kasvatada (tselluloositehas ja Rail Baltic on siin kohalikeks musternäideteks). Tõsi, nii on tehtud tööstusrevolutsioonist saati, aga selle traditsiooni jätkamine tähendaks halvima võtmist konservatiivsuselt, nimelt nürimeelset käitumisinertust, ühe haige vea tegemise jätkamist selle põhjendusega, et sedaviisi on tehtud juba kakssada aastat tehtud. See on sedavõrd halb konservatiivsus, et mingis mõttes on see pseudo-, või isegi antikonservatiivsus. Eriti kui määratleda konservatiivsust edmundburke'ilikult, tähendab hoiakuna, mille järgi elujõuline ühiskond on partnerlus surnute, elavate ja tulevikus sündivate vahel. Tööstusühiskond rikub sellist parnerlust seda rohkem, mida kauem vanaviisi jätkab, sest ta ei anna edasi seda, mille ta ise päranduseks sai, vaid jätab tulevastele põlvkondadele tühjad maardlad, kõrbestunud maastiku ja meeletu reostuse. Paavst Franciscus rõhutab, et „Põlvkondade vaheline solidaarsus ei ole valikuvõimalus, vaid pigem põhilise õigluse küsimus, kuna maailm, mille meie oleme saanud, kuulub ka neile, kes tulevad pärast meid“(lk 133).

Kui jätta kõrvale see atribuutika, mis tuleb autori staatusest, tähendab, ohtrad viited Piiblile ja kiriklikele dokumentidele, siis võiks paavst olla mutatis mutandis üks neist rohkem kui 15 000 teadlasest, kes mullu sügisel ajakirjas „BioScience“ avaldasid hoiatuse selle kohta, et kui inimkond kurssi ei muuda, terendab tema jaoks ees katastroof. Põhjuseks on ikka elupaikade kadu ja metsade häving, reostamine ja põhjavee saastumine, kliimasoojenemine, ookeanides laienevad surnud alad, kontrollimatu inimkonna kasv ja muu selline. 
Kuna tegu on ringkirjaga, mis on mõeldud võimalikult laiadele hulkadele, siis korratakse seal üle mitmed aabitsatarkused, mis on küll üsna lihtsalt mõistetavad, aga paraku üsna raskelt rakendatavad.
„Keskkond on üks neist kaupadest, mida turu mehhanismid ei suuda piisavalt kaitsta ja edendada“ (lk 156) ütleb ta ja rõhutab rahvusvahelise dialoogi vajalikkust tulemuslikuks keskkonnakaitseks. 
„Pikas perspektiivis lükkab majanduslik ja tehnoloogiline liit kõrvale kõik, mis ei ole vahetult seotud nendevaheliste huvidega. Parimal juhul võib selle tulemusena oodata pealiskaudset retoorikat, kordineerimatut heategevust või pealiskaudselt väljendatud muret keskkonna pärast, samas kui sisuliste muutuste nimel tegutsevaid ühiskondlikke rühmitusi vaadatakse kui romantilistel illusioonidel põhinevat tüütust või takistust, keda tuleks vältida“ (lk 50). Kas ei kõla see tuttavalt?
Nagu ka osutus sellele, et sageli võivad „just üksikisikud ja kohalikud rühmitused tegelikult midagi muuta. Nad suudavad ilmutada tugevamat vastutus- ja kogukonnatunnet, loomingulist vaimu ja sügavat armastust oma maa vastu ning näitavad valmisolekut kaaslasi kaitsta. Samuti paneb neid muretsema see, mida nad lõpuks oma lastele ja lastelastele maha jätavad. Sellised väärtused on eriti sügavalt juurdunud põlisrahvaste juures“ (lk 148). Selliste lokaalset laadi lojaalsussuhete olulisust keskkonnakaitses on rõhutanud ka Briti konservatiiv Roger Scruton ning nooremast keskeast vanem lugeja ehk mäletab isiklikultki põlisrahvusliku ja keskkonnakaitselise aktiivsuse lahutamatut ühtepõimitust kaheksakümnendate lõpul.
Aasta eest seda ringkirja tutvustav Jaan Kaplinski ütles, et tema „jaoks räägib paavst siin üsna sama, mida meil näiteks Valdur Mikita oma „Läänemeresoomlase viimases karjes“. Vatikani entsüklikas on koos katoliiklik teoloogia, ökoloogia ja inimkonna muistne elutarkus, millega meie uue aja ideoloogia on rängas vastuolus. Me oleme juba mitu põlve masinavärgi teenrid, mis muutub vähehaaval aina totalitaarsemaks.“ („Paavst Franciscuse öko-entsüklika – religioonil ja teadusel on meile sama sõnum“, Sirp 2. VI. 2017) 
Kohtudes teadlastega novembris 2016 Paavstliku Teaduste Akadeemia koosoleku puhul, ütles Franciscus veel: „Inimesed kaasaja maailmas on kasvanud mõeldes, et me oleme looduse omanikud ja isandad, kel on voli seda laastada, hoolimata tema varjatud võimalustest ja evolutsiooni seadustest, otsekui oleks loodus inertne aine; selkombel kahaneb tõsiselt ka biodiversiteet. On tarvis ökoloogilist pöördumist (konversiooni), kus inimesed mõistaksid oma vastutust kõige loodu ja tema ressursside ees, vajadust saavutada sotsiaalne õiglus ja saada üle süsteemist, mis toodab viletsust, võrdsusetust ja hüljatust.“ 
Ringkirja kolmanda peatüki pealkiri on „Ökoloogilise kriisi inimlikud juured“. Siin võib näha dialoogi Lynn White juuniori artikliga „Meie ökoloogilise kriisi ajaloolised juured“, selle ajakirjas Science aastal 1967 ilmunud artikliga(e.k. 2008, kogumikus Keskkonnaeetika võtmetekste), mille lõpus White tegi ettepaneku kuulutada Franciscus ökoloogide kaitsepühakuks. Nii on ka läinud.
„Poliitika ja äri on aga olnud aeglased reageerima meie maailma ees seisvatele kiireloomulistele probleemidele. Ehkki tööstusrevolutsiooni järgset maailma võidakse mäletada küll mäletada kui üht vastutustundetumat, on siiski põhjust loota, et 21. sajandi koidiku inimkonda meenutatakse sellisena, kes soostus oma raskeid ülesandeid ise kandma.“ (lk 139) 
Jah, paavst kõneleb lootusest.






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:15 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. mai 2018Lapse õigusest vanematele 



Kuigi tegin eelmise postituse pool tundi enne südaööd, oli see juba järgmise päeva lõunaks saanud üle tuhande vaatamise. Avalik vastukaja oli aga väga tagasihoidlik. Teema on korraga ebamugav ja piinlik, probleem korraga lähedane ja lahendamatu.
Tänapäeva Dostojevski aga süveneks vist just laste saatusele lahutatud perekondades, sest vist kuskil ei saa rahuajal nii põhjalikku sissevaadet inimhinge hämaramatesse keldrisoppidesse, kui lastehooldusõiguse, alimentide, külastusaegade ja muu säärasega seonduvas.
Abielu on lahutatav ja sellega probleeme pole. Aga geneetiline koostööleping, mis kirja pandud ühis(t)e järglas(t)e igasse rakutuuma, on pöördumatu ja lahutamatu. See on Lääne tsivilisatsiooni indiviidipõhise agentsus- ja süümeloogika Achilleuse kand. Abieluühisus on tagasipööratav, lapse ühisus ei ole.
See fakt võib tekitada raevu, teoloogiliste mõõtmeteni ulatuvat protesti ja samuti motiveerida üle igasuguse ratsionaalsuse piiride.
Meenub ütlus, et looduses ei leidu teist nii hirmsat ohtu inimesele kui teine inimene, kes on täielikult motiveeritud esimest hävitama. Kui lähimast inimesest saab täielikult motiveeritud vaenlane, siis, jah, see ongi kõige hullem vaenlane, sest peale motivatsiooni on sel tavaliselt teada ka rünnnatava kõige hellemad kohad. 


Kõige esmane ja praktiline pingeallikas on selles, et õiglus ja õigus, millele kohus peab näpu peale saama, on kenasti ajast sõltumatu, aga protsess ise toimub ajas ja viivitamine ehk protsess ise on tõhus meede lapse lahkukasvatamiseks teisest vanemast.


Eelmisel nädalal kohtusin Erkkiga. Täpsemalt, Erkki otsis Kärdi üles ja ma läksin kampa, sest pidin eelmises postituses kajastatud probleemi päris ajakirjanikule üle andma (ma olin oma blogiga pigem selline väga vaese mehe „Pealtnägija“) ja olin sel ajal seetõttu ruumiliselt sobivas kohas.


Kärt küll kirjutas ka EPLi, aga vastust sealt ei tulnud (ma suhtlesin PMiga). Toomas arvas, et see võis olla selle pärast, et tema eks-kaasa kuulus sotsidesse (ja oli KOVis kõrgel kohal) ja Kärt Anvelt seepärast keeldus. Aga mu arust ei vääri see hüpotees liialt tähelepanu, sest hapuks läinud peretülide traagiline aspekt on lisaks kõigele veel see, et sel on nende tavalisuse tõttu madal uudisväärtus. Need on igapäevatragöödiad ja elude hävimise rutiinne olmelisus.

Kes on Erkki ja miks puutub ta siia? Ega otse puutugi. Aga teemavaldkond on sama, mistõttu paar sõna ta tegevusest.
Erkki on üks MTÜ Lapsele Vanemad vedaja. Kui laialt tuntud SAPTK kaitseb traditsioonilise perekonna IDEEd, siis Lapsele Vanemad üritab tagada seda, et lahutatud perekondade lastel oleks tõesti vanemad. Tähendab, proovib midagi luust ja lihast laste heaks ära teha (see on röögatult raskem ja keerulisem ülesanne kui sümbolite kaitse). MTÜ on õige värske, eelmisel aastal sündinud ja liikmeid praegu mõnikümmend.
Nad tahavad praegust süsteemi muuta, sest praegune süsteem soosib teise vanema minemapuksimist lapse/laste elust. Kui lahku minnakse, siis enamasti mitte üleäära paisunud sümpaatiast, eks, miska on päris loomulik, et päris sagedased on need juhtumid, kus teist enam näha ei taheta, ammugi ei taheta, et ta sekkuks lapse ellu, küll aga oleks tore (ja sellele tõpranahale igati paras!), kui ta püsivalt raha saadaks.
MTÜ Lapsele Vanemad eesmärk oleks muuta süsteemi nii, et rahalisele sidemele oleks alternatiivid, ütleme, et „alimente saaks maksta ka vanemlikus natuuras“, et teine lapsevanem oleks võimalikult motiveeritud osalema lapse elus ja samuti, et lahku läinud vanemad oleks võimalikult motiveeritud leidma kompromisse ja käituma täiskasvanulikult.

Üsna kõnekalt peegeldub praegu põlistatav struktuur ja hoiak ka meedias.



Tuli see kohtumine meelde, kui sattusin Facebookis „Ringvaate“ lingile: „Mees peab maksma alimente lapsele, kelle isa ta ei ole“.

Selle MTÜ koduleht on SIIN.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:44 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
15. mai 2018Ühe seadusliku lapseröövi lugu. 


Sain mõne tunni eest Toomasega kokku. Toomas on tavaline eesti mees. Eriti hästi end väljendada ei oska, räägib kobamisi, jutt hüplik ja vajab kannatlikku kuulajat. Poliitikut temast ei saaks.  Ta käib juba paar aastat kohut selleks, et oma lapsi näha ja saada nendega suhelda. Pidin ta juhtumist kirjutama juba eelmisel aastal, aga kohtusüsteem töötab aeglaselt. Ja protsess veel käib. Kusjuures antud juhul tiksub aeg Toomase kahjuks ja seda kasutatakse teadlikult ära. Venitamistaktika on väga tõhus, kui eesmärgiks on laste võõrutamine isast.


Toomasel oli kaasas eelmise nädala Eesti päevaleht (8.mai). Selles ilmunud lugu „Psühholoogisõnul peaks kohtunik diagnoosiga lapse puhul kuulama kaspetsialisti. Kohtunik seda ei arva“ ongi käesoleva blogipostituse vahetuks ajendiks.






Suure kogemusega kohtunik Sirje Õunpuu, kellest lugu räägib, saab kommentaariumis nii mis tolmab. Mainitud artiklis on välja toodud, et kohtunik Õunpuu oli keeldunud lapsehooldusõiguse kohtuvaidluses ema otsitud spetsialisti arvamusest. Suure osa ajaleheartiklist moodustabki dilemma, kas kohtunik pidanuks ema kaasatud psühholoogi kuulama.
Ometi käitus kohtunik täiesti adekvaatselt. „Kohtunik tõdes, et pidas [psühholoog Mariana] Saksniitu ema mõju all olevaks ja loobus seetõttu kuulamast,“ kirjutatakse EPLi artikis, „Kohtuniku sõnul polnud Mariana Saksniit sel ajal, kui ta andis kohtule oma kirjaliku arvamuse, isaga veel kohtunud.“

Selles situatsiooni tundis Toomas end ära. Sest ta oli selles olnud. Õigemini on veel siiani. Ka tema kohta on seesama psühholoog Mariana Saksniit andnud hävitava hinnagu ja seda ilma temaga kohtumata. Täpselt samamoodi on psühholoogi otsinud välja laste ema, kes tahab mehe laste elust kõrvaldada. Täpselt samamoodi kirjutab see psühholoog välja vastava hinnagu. Täpselt sama moodi tugineb siin vaid ühe poole jutule (NB! Hinnatava isikuga kohtumist ei peeta vajalikukski!) Ja täpselt sama moodi andis ta kohtule isa kohta negatiivse hinnangu.

Ainus asi, mis ajaleheloos teisiti, on see, et kohtunik ei arvestanud selle psühholoogi – Mariana Saksniidu – arvamust. Artikli autorid näevad siin probleemi.

Toomase loole tuleb lisavint tõsiasjast, et psühholoog Mariana Saksniit oli tema laste ema juristi kontorinaaber – nende töölauad on vastamisi ja nad suhtlevad igapäevaselt. Tähendab, laste ema jurist sai tellida vajaliku hinnangu pelgalt üle laua rääkides. Kusjuures kohtunik mingi eksperdi arvamust ei küsinudki. Toomase laste ema lihtsalt esitas selle.


Taustaks võiks öelda veel seda, et kõnealune abielu lagunes, kuna naisel tekkis uus suhe ja see püsib siiani. Samuti on Toomasel praeguseks uus naine ja pere, mis toimib. 
(ja Toomase nimi ei ole tegelikult Toomas)


Olles seda protsessi mõnda aega kõrvalt jälginud, istungit kuulamaski käinud, pean paraku tunnistama, et protsessi enesega saab ebamugavaks muutunud inimese täiesti ära väntsutada. Detailidest võiks rääkida veel palju (teen seda kunagi hiljem), aga kurioossemate seikadena võiks veel välja tuua selle, et Toomase laste ema – nimetagem teda siin näiteks Anneks – volitas notariaalselt laste eestkostjaks oma uue elukaaslase ja Toomast sellest isegi mitte teavitamata. Lihtsalt ühel korral, kui Toomas lastele järgi läks, andis Anne talle notariaalse kinnitusega paberi, millel seisis, et tema uuel elukaaslasel on Toomase lastele vanemlikud õigused. Kui Toomas oleks aukartusest juristitempli ees taandunud, siis olekski ta lastest ilma jäänud (täpsemalt taandatud rahakotiks, sest elatisraha ta maksab), aga ta rääkis oma juristiga ja loomulikult on selline volitamine ebaseaduslik. Kuid, mis siin on tähtis, Toomas kaotas selle vastu võideldes üle kolme kuu, sest järelepärimine läks õiguskantser Ülle Madiseni välja. See kõik on aeg, mis töötab Toomase kahjuks, sest iga selline samm toob kaasa järjekordsed kuud, mil ta oma lastega kohtuda ei saa.
Huvitav on ka see, et kuigi kohus taandas psühholoog Mariana Saksniidu sellest juhtumist (muidugi ajakuluka protsessimise peale), siis nüüdseks olevat ta taas nende laste psühholoog.


Sellel lool on huvitavaid tahke kõvasti rohkem (elu teeb siin parimale kirjanikufantaasiale pika puuga ära). Algselt pidin sellest loost kirjutama seoses korruptsiooniga Elva linnavalitsuses, aga pööraseid detaile aina kuhjus ja kohtuprotsess, millesse lisatakse üha uusi hagisid, et aeg ikka kuluks, aina venib. Nagu planeeritud.


Eks sellest loost tuleb kirjutada veel.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:31 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. mai 2018Raamatuesitlus ja avalik väitlus 




Esitlen 09.05.2018 kell 18:15 TÜ raamatukogu kohvikus "Gaudeamus" oma uut esseistikakogu (samal üritusel esitletakse veel hulka (:)kivisildniku kirjastatut) . Põhiliselt tekstid aastast 2013-2016, aga ka midagi eessõna laadset ja üks pikem „lisalugu“, mis varem pole ilmunud (selle teemaks pinged sookäitumises, #MeToo'st inceliteni. Milline diametraalne erinevus on incelite resentment'ist võrsuval (suitsidaalsel) agressiivsusel ja harveyweinsteinlikul piire leidmata küllastumatusel! Ainus, mis neid ühendab, on ehk see, et ka mõlemal juhul siin puudub lollkontseptsioonil „toksiline maskuliinsus“ igasugune seletusjõud.)




Eessõna alguses on selline lõik:
„Me kuulume samasse kultuurilisse kehasse, millesse Trumpki. Näiteks hiljutine uudis, et maailmapoliitikas üha olulisemat rolli mängiv Hiina president Xi Jinping sai eluaegse võimu, ei too kaasa praktiliselt mitte mingit ühiskondlikku reaktsiooni. Meid isegi ei huvita see, kuidas ta suhtub seksuaalvähemustesse.“
Eilses „Postimehes“ (05.05.2018) oli huvitav artikkel Artemi Troitskilt („Vanakese Xi Hiina poliitiline meditsiin“) , mis sobib nagu valatult selle lõigu illustratsiooniks.
„Hiinas ei ole ma viibinud juba väga kaua (pealegi Tiibet ja Hongkong nagunii arvesse ei lähe) ja nii sain mõningatest sealsetest progressiivsetest sammudest teada alles äsja. Nii kehtestas Hiina kõrgem juhtkond juba 2014. aastal riigis nõndanimetatud SCSi ehk sotsiaalse krediidi süsteemi. Seda nimetatakse ka sotsiaalseks või ühiskondlikuks reitinguks. Reiting ehk lihtsalt teatav number, kui ma õigesti aru saan, omistatakse kõigile elanikele. Reiting on avalik, kõik teavad kõigi reitingut. Mõned tõmbuvad selle peale areldi peitu, teised löövad uhkelt rinna ette“.
Ja inimese ühiskondlikud võimalused sõltuvad sellest reitingust väga suurel määral, alates töökohavõimlustest ja laenuintressist kuni meditsiiniteenuste ja laste koolivalikutega. Üks maailma vägevamatest riikidest teeb totalitaristlikku klassiühiskonda ja me oleme sellest vaevalt kuulnud. Kui sedagi.


Veel. Selline sündmus ka järgmisel päeval.







Martin Ehala artikkel "Liberaalse multikulturalismi paradoks", mis on selle väitluse kodulugemine, on leitav SIIN.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:33 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
2. mai 2018Sotsiaalsed konstruktsioonid. Kommentaar Rein Raua kirjutisele. 


Kirjutatud paar päeva tagasi kommentaariks Rein Raua loole „Sotsiaalsed konstruktsioonid ja poliitiline tegelikkus“ (PM 27.04.2018). Ilmus PMi veebis 02.05.2018







Kes on need, kes ei saa aru, mida tähendab mõiste „sotsiaalne konstruktsioon“?

Mihkel Kunnus


Rein Raud kirjutas 27. aprillil „Postimehes“ igati asjaliku ja tasakaaluka ülevaateartikli„Sotsiaalsed konstruktsioonid ja poliitiline tegelikkus“. Kirjutan sealöeldule pea täies mahus alla. Siiski pean oluliseks teha kaks märkust. Ühe väiksema ja ühe suurema.

Väiksem puudutab artikli lõpulõiku, kus ta ütleb, et „tõsiasi, et paljud meie elu mõjutavad nähtused ongi tõepoolest sotsiaalsed konstruktsioonid, annab meile palju rohkem vabadust oma tegelikkuse kujundamisel“. Siin ütleks lihtsalt seda, et kujundamisvabaduse piirid jooksevad pisut mujal ning sageli on puhtbioloogiliste ja kaasasündinud asjade muutmine lihtsamgi kui sotsiaalselt konstrueeritute. Näiteks kogu populatsiooni ümberlõikamine või vaktsineerimine (viimane tähendab kaasasündinud immuunsüsteemi spetsiifilist ümberkujundamist, eks) on lihtsam kui eesti keelde verbi tuleviku pookimine või raha kontseptsiooni radikaalne teisendamine.


Teine märkus puudutab seda, mis on poliitiliselt ja ideoloogililselt mõjukam. See on see, kelle poolde Rein Raud oma loos kriitikanoole pöörab. Need olevat „traditsionalistlikud kultuurikriitikud“ (konkreetsete näidetena siis Maarja Vaino, Peeter Espak ja Lauri Vahtre), kes ei saavat aru, mida tähendab see, et mingi nähtus on sotsiaalselt konstrueeritud. See ob väga eksitav süüdistus. Selgitan.
Väga nõus olen Rein Rauaga, kui ta ütleb, et „Teemaga põhjalikumalt tutvumiseks soovitan asjahuvilistel lugeda Peter Bergeri ja Thomas Luckmanni hiljuti eesti keelde tõlgitud klassikalist teost “Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus” (viimane sõna on originaalis construction).“ Nii on. Selles 1966. aastal ilmunud ja nüüdseks juba oma valdkonna klassikaks saanud teoses võetigi sotsiaalkonstruktivismi mõiste kasutusele ja selle autorid tunnevad inimühiskonda sügavuti.
Aga mõistete tähendusel on omadus ajapikku muunduda ning ka see mõiste on teinud läbi kenakese muundumise.
Rein Raud ütleb: „Mitte kuidagi ei järeldu asjaolust, et miski on sotsiaalne konstruktsioon, see konservatiivide poolt oma oponentidele omistatav väide, et niisugusel juhul on meil tingimata tegemist millegi kahjuliku ja rõhuvaga.“
Luckmann ja Bergeri defineeritud sotsiaalsest kosntruktsioonist see tõesti ei järeldu, isegi vastupidi, Luckmanni ja Bergeri tähenduses on sotsiaalsed konstruktsioonid küllalt sünonüümsed kultuuri mõistele kõige laiemas tähenduses, tähendab, sotsiaalsed konstruktsioonid on inimesele lausa vältimatud, kasulikud ja elujõudu toetavad. 
Aga kui vaatame, kuidas ja millises kontekstis seda mõistet praegu kasutatakse, siis muutub konservatiivide kriitika täiesti adekvaatseks. Nad ei kritiseeri Bergerit ja Luckmanni, kellega neil intellektuaalne veregrupp suuresti kattub (Peter Berger oli parempoolsete vaadetega luterlik konservatiiv), vaid, ütleme, marksistlikke sotsiaalnkonstruktiviste, tähendab neid, kes meie kultuuriruumis aeg-ajalt ikka tooni annavad ja kes seda mõistet omal kombel kasutavad. Ning nad kasutavad põhiliselt väga konkreetsel eesmärgil – rahvuse ja sookategooria ontoloogilise staatuse õõnestamiseks.
Heaks näiteks on see, et kui ma tegin berger-luckmannilikult igati korrektse väite, et „üldised inimõigused on hilisuusaegne õhtumaist päritolu sotsiaalne konstruktsioon“, siis kurikuulus ideoloogiline kajakamber „Virginia Woolf sind ei karda“ viskas mind kohe sealt välja. See on mõistatav, sest neile tähendab mingi fenomeni sotsiaalsele konstrueeritusele osutamine selle ontoloogilise staatuse õõnestamist (et mitte öelda lammutusettepanekut).

Võtame näiteks ajastukohase valimi ja teeme protseduuri, mis on tänapäevase teadatahtmise puhul esmane, tähendab, guugeldame fraasi „sotsiaalne konstruktsioon“.
Esimene otsingutulemus on MTÜ Salutáre leht, kust saab napi definitsiooni, mis on parimal juhul eksitav: „ühiskonna või spetsiifilise kultuurigrupi poolt loodud kategooriad, mis eksisteerivad vaid seetõttu, et inimesed lepivad selles kokku (näiteks sotsiaalne positsioon)“.


Teine otsigutulemus on väike kokkuvõtteke IT-asjatundja Linnar Viigi ettekandest „Postimehe“ arvamusliidrite lõunast, kus ta ütleb, et soorollid on sotsiaalne kosntruktsioon ja „[Soorollid on] sinu, minu, meie vahel kokku lepitud. Neid tuleb väga selgelt eristada bioloogilisest soost, millest rääkis akadeemik Richard Villems. Soorollid on üks hästi paljudest muutustes olevatest stereotüüpidest. Samamoodi on ümbritsevas maailmas näiteks tekkinud stereotüüp islamiusulisest“.
Tähendab, ta kasutab mõistet „sotsiaalselt konstrueeritud“ ikka üsna teises tähendus kui Berger ja Luckmann ja seda just nimelt üsna sünonüümsena igandlikule ja kahjulikule stereotüübile.

Kolmas otsingutulemus on juba päris informatiivne, sest sealt leiab ka Rein Raua kriitika möödamineku allika. Artiklis „Olemus või konstruktsioon“ („Vikerkaar“, mai, 2007), kirjutab Triin Kallas: 
„Berger ja Luckmann toetuvad oma üldistustes paljudele varasematele ideedele, eelkõige ideoloogia- (Karl Mannheim) ja hegemoonia-alastele (Antonio Gramci) teooriatele, sümboolsele interaktsionismile (George Herbert Mead), dramaturgilisele sotsioloogiale (Erving Goffmann) ja etnometodoloogiale. Kui nende enda fenomenoloogiline meetod on eelkõige kirjeldav, siis paljud mainitud ühiskonnateooriad – eriti marksistlikud ja nende edasiarendused – taotlevad sotsiaalsetele konstruktsioonidele tähelepanu juhtides kehtiva olukorra muutmist. “Konstruktsioon” tähendab siin “kunstlik, kuid vaikimisi toimiv”: kui alamklassid mõistaksid, kuidas kapitalism neid kodanlike väärtuste abil kontrollib, laguneks kehtiv hegemoonia koost. Niisugune seesmine konstruktsioon tugineb loomulikkuse-illusioonile ning on seetõttu raskemini märgatav kui väljastpoolt jõuga peale surutud totalitaarne võim.“

Eelnev lühidalt kokkuvõetuna: need n.ö. traditsionalistlikud kultuurikriitikud kritiseerivad selle mõiste reaalset kasutust, tähendab, marksistlike sotsiaalkonstruktivistide sõnavõtte, aga Rein Raud võtab seda kui Berger-Luckmanni sotsiaalkonstruktivsmi ebaadekvaatset kriitikat. Pole ma veel näinud, et sõssid Bergerile ja Luckmannile viitaks.

Kinnituseks võib tagasi pöörduda guudelduse juurde. Esimesel otsigulehel on kohe näiteks Kadri Aaviku ja Kristi Kajaku uuring „Soo sotsiaalne konstrueerimine Eestilasteaedades 7 Tallinna lasteaia vaatlusandmete põhjal: empiirilineuurimus“ (Eesti Naisuurimus ja Teabekeskus, 2009). Bergerile ja Luckmannile seal ei viidata, küll aga võetakse ideoloogilism Michel Foucault'st ja Judith Butlerist ning n.ö. „loomulikkuse-illusoonile“ antakse selline kogupauk, et tõsimeelne uurimus võib meenutada vähem harjunud lugejale satiiri (ka bioloogiline sugu on sotsiaalselt konstrueeritud ja iga eristus võimusuhe jne).

Kui aga seadistada guugeldus kõige hilisematele fraasikasutusele, siis hüppab kohe Rein Raua enda loo kõrvale Mikk Pärnitsa värskesõnavõtt „Feministeeriumis“, kus vägisi pükstesse topitud üldinimene deklareerib, et „Mehe sooroll on hetkel Mehe ideaalne kuvand: stoiline, töökas, ratsionaalne ja… mehine. See roll on sotsiaalne konstruktsioon, illusioon. Illusiooni või vale üleval hoidmiseks peab sellesse lülitama enamust ületava arvu. See kestab vaid niikaua, kuni keegi seda küsimuse alla ei sea ega endale teadvusta. Seega kestab sooroll edukalt seni, kuni selle kasud ületavad keskkonnaga toimetuleku mõttes selle kahjud. Praegune patriarhaat ehk mehi inimkonna eliiti asetav kuvand on tegelikult surnud ja iganenud. Praegune meeste sooroll on n-ö „toksiline“, mis ei lase inimesel ennast avastada ja sunnibki ta kultuuripuuri“.

On see, mis ta on, aga Bergeri ja Luckmanni arusaamadega ei lähe see kokku teps.

Tähenduslik on ka see, mida kirjutab Aro Velmet Bergeri ja Luckmanni raamatut tutvustades („Postimees“ 21.VI. 2018):
"Bergeri enda kriitika radikaalsete konstruktivistide aadressil kõlab, nagu see võinuks vabalt ilmuda Hardo Pajula või Lauri Vahtre sulest: "Nemad aga väidavad, et kõik tõlgendused on võrdsed; mõned lausa, et tõlgendustest väljaspool mingit tegelikkust polegi. Esimene väide [...] on retsept teaduse enesehävitamiseks ning, mis veel palju-palju ohtlikum, fanaatiliseks poliitikaks. Teine väide vastab skisofreenia kliinilisele definitsioonile".

Arusaadav. Berger pidi ju samuti võitlema oma loodud mõiste marksistliku kasutusviisiga nagu meiegi konservatiivsemad kultuurikriitikud.

Igatahes lõpetaksin käesoleva märkuse Aro Velmeti ülevaate viimase lõiguga, millega igati nõus olen:
„[Bergeri ja Luckmanni raamtu värske eestindus]“Tegelikkuse sotsiaalne ülesehitus“ näitab eeskätt, kuivõrd keeruline on sotsiaalse stabiilsuse saavutamine ja kui palju tööd nõuab inimeste väljamõeldiste püsivateks institutsioonideks ja iseenesestmõistetavateks käibetõdedeks muutmine. Bergeri järeldus sellest tõdemusest oli, et asju, mille ülesehitamine nõuab nii palju vaeva, ei maksa üleöö laiali lammutada. Vaat sulle „vasakintellektuaalide diktaati“.“ 



P.S. Rein Raud ütleb väga õigesti: „Sotsiaalne konstruktsioon on igasugune inimeste ühistegevuses tekkinud nähtus, mis ei ole objektiivsete loodusseaduste põhjustatud. Seega on sotsiaalsed konstruktsioonid täiesti reaalsed, sest nad mõjutavad meie elu. Ja ühiselt loodut ei saa keegi omavoliliselt ümber teha.“
Ometi kardan, et see sedastus – eriti selle viimane lause – on palju häirivam sellele seltskonnale, kes on harjunud millegi sotsiaalsele konstrueeritusele osutama, kui nn traditsionalistlikele kultuurikriitikutele.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
24. aprill 2018Jordan Peterson - meie ajastu kliiniline psühholoog 


Tekst ilmus lühendatult ajalehes „Postimees“ 24.04.2018 (paberil 25.04.2018), kirjutatud rohkem kui kuu varem, märtsi keskel st enne seda, kui kirjutasin põhjalikuma käsitluse Jordan Petersonist „Sirpi“. Samuti sai vahepeal rahulikumas toonis ja pikemalt selgitada palgalõhe fenomeni (siin ja siin).




Meie ajastu kliiniline psühholoog


Mihkel Kunnus




Kes veel pole kuulnud „hetkel kõige mõjukamast Lääne intellektuaalist“ Toronto Ülikooli psühholoogiaprofessorist ja kliinilisest psühholoogist Jordan Petersonist, see varsti kindlasti on. Peamistes Lääne lehtedes on temast ilmunud lugusid juba loetamatul hulgal. Eestikeelses meediaruumis on temast möödaminneski juttu tehtud „Postimehest“ Elu24-ni, „Vikerkaarest“ ja „Sirbist“ Objektiivini, Google aidaku huvilist!
Olgu immigrantidetulv või islamiseerumine, #MeToo, kolonialismitaak või neomarksistlik ajupesu ülikoolides – kui Läänes on midagi suurt ja võimast, siis meil on see ka. Peab olema! Igaks juhuks võib siis ka küsida, kes on meie Jordan Peterson?
Kui päris ausaks jääda, siis peab möönma, et analoogia puudub. Vähemalt ühes isikus. Aga ühte isikusse koondumine on siin paraku olemuslik. Kes on lähim? Kelles on enim peamisi karakteristikuid? 
Vastus võib üllatada: Valdur Mikita! Tundub, et Jordan Peterson on paljuski nagu globaal-Mikita. Eks see kujund kõla nagu puust raud, mõisteline vastuolu, sest on ju Mikita lausa juuretipuni antiglobalistlik. Tõsi. Õiglasem on pisendada Petersoni staatus pelgalt Lääne maailma Mikitaks.


Tõsisedes aga osutaksin paarile olulisele ja olemuslikule joonele, millel on ehk ka laiem diagnostiline väärtus. 
Esiteks, mõlemad saavutasid suhteliselt ootamatult täiesti pretsedenditu, juba kultuse jooni võtva menukuse.Viimast hoolimata sellest, et nende kasutatud väljendusvahendid seda kuidagi ei ennustanud. Esseistika raamatumüügi edetabelite tipus?! Miljonid vaatajad kahetunnistel akadeemilistel loengutel, milles põimuvad piiblilood ja müüdid erinevate psühholoogiakoolkondadega, jungiaanlikust analüütilisest psühholoogiast evolutsioonilise neuropsühholoogiani?! 
Teiseks, tasub tähele panna, et just siin on ka sisu tasandil väga sügavav sarnasus Mikitaga, ütleks lausa, et sarnasus olulisimas – nad mõlemad räägivad meile ürglugudest, miljonite aastatega kujunenud mustrite väljendumisest kultuuris. Nad mõlemad näevad, kuidas evolutsiooniga kehadesse sadestunud kogemused võnguvad ja elavad vanimates pärimustes ja müütides, mistõttu need tekstid on üliolulised, või nagu ütleb Jordab Peterson „metatõelised“, tõelisemad kui tõesed. Nad mõlemad räägivad evolutsioonilise kehamälu ja kultuurimälu põimitusest. Samas on see aines samast materjalist, millest unenäodki, tähendab miski, millele range, mõõtva ja objektiveeriva teadusega lähedale ei pääse, aga mis inimesele endale on kõige vahetum reaalsus. Nad täidavad seda tühimikku, mille suunas Marju Lepajõe osutab öeldes, et „praeguses vaimufilosoofias on midagi sügavalt leninlikku. Hing on lahkunud ka kooliprogrammidest, koos kirjandustundide pideva vähenemisega jm asjaoludel. Aineid, mille raames käsitleda vaimseid kausaalsusi bioloogiliste ja füüsikaliste kõrval, on ju väga napilt. Isegi psühholoogia ülikoolikursuses ei leia arvestatavat hinge mõistet.“i


Erinevused on muidugi pea sama suured. Eelkõige siis selles, et Mikita ei tegele eneseabiga ega kritiseeri ideoloogilist ajupesu – need mõlemad on Jordan Petersoni populaarsuse allikad. Ning muidugi mastaabis. Pluss veel see, et Mikita vorm, eriti just raamatutes, on vigurdav ja heatahtlikku huumoriga kaetud, kuigi sellele, kes vaatab sellest mööda, näeb, et ka Mikita kirjutab verega, vaadake või ajaleheartikleid, kus ta vigurdab vähem, näiteks „Läänemeresoomlase viimane karje“ (PM 25 II 2017). See on tõesti karje.
Jordan Petersoni loengute kokkuvõtvaks kommentaariks sobib aga mutatis mutandis Mäejutluse lõpp: „Ja sündis, kui Jeesus oli need kõned lõpetanud, et rahvahulgad olid vapustatud tema õpetusest, sest ta õpetas neid nagu see, kellel on meelevald, mitte nõnda nagu nende kirjatundjad.“ Mt 7:28-29 


T Niisiis, Jordan Peterson „teeb Mikitat“ Lääne tsivilisatsioonile, ta hüüab nagu Mikitagi, ärge vihake ja põlake oma kodu, oma põliskultuuri, see on oma vigadest hoolimata maailma parim. Näiteks Jordan Peterson lükkab kategooriliselt tagasi postmodernistlik-neomarksistliku sonimise, et Lääne tsivilisatsioon on üdini patriarhaalne, rõhumisele üles ehitatud ja tuleb seepärast lammutada. Ja on ülikriitiline ka Anglo-Ameerika ülikoolide suhtes, kus sellist suhtumist jutlustatakse. Küllap seepärast meie vikerkaarlased, müürililled ja vasaksõbrad tema vastu ägedat vaistlikku vimma tunnevadkiii. 
Kuna nii postmodernism kui neomarksism on ääretult laia ja hägusa tähendusväljaga, siis on teda selle lohvaka sõnakasutuse kaudu lihtne rünnata, sest täpsustuseta võivad need sõnad tähendada väga palju muud. Ometi on ta osutus üsnagi ilmne. Näiteks Maarja Kangro ohkab vahetult pärast Trumpi võitu: „Mis asi see praegu oli? Mäss eliidi ja establishment’i vastu, nagu meedia kordab? Nüüd oli viimaks selge, et poliitkorrektsuse ja õigusluse keerukaid näojooni läänemaailmal pole, mida tahes akadeemia ja “progressiivsed eliidid” ei üritaks?“iii. Jah, saab kasutada osutamiseks ka selliseid sõnu. Mitte (sealsed) ülikoolid ja postmodernistlikud neomarksistid, vaid akadeemia ja „progressiivsed eliidid“, poliitkorrektsus ja õiguslus.
Ma ise jätaks suguluse marksismiga siiski nähtavale, sest kasutatavate sotsioloogiliste kategooriate tüüp on analoogne. Näiteks mõiste „valge heteromees“iv on samakujulise raamiga nagu mõiste „kodanlane“ marksismis ja antud näite puhul on ka sisuline paigutus teoreetilises skeemis sama. Marksistlik feminism on aga selline feminism, mis ei tuvasta diskrimineerimist ühes või teises kohas, vaid võtab ühiskonna patriarhaalsuse aksioomiks, ümberlükkamatuks alusväiteks. Näiteks hiljuti Eestit väisanud kriitik Quinn Latimeri sõnul peaks feministliku maailmavaatega meediatoimetaja töö „aluseks [olema] arusaam, et maailma-, ajaloo-, keele enda lugu on võimu-, väljajätmiste- ja vaigistamise lugu“v. See usk on sama tüüpi ja sama kõigutamatu kui usk, et kogu ajalugu on klassivõitluse ajalugu. Ja mitte vähem inimvaenulik.


Konkreetne näide: löön lahti värske „Müürilehe“ (märts, armastuse erinumber) ja loen artikli esimese lause: „Need on peamiselt heteromehed, kes võtavad Eesti meedias ilmuvates käsitlustes õiguse valida, millistes nende seatud piirides soo- ja seksuaalvähemuste elud peaks kulgema – sama toimub tihti ka päevapoliitikas ellu viidud otsustega.“ (lk 23).
Esimene reaktsioon on, jälle! ah minge tüpsi!vi Siis aga näen, et autoriks on Södertörni Ülikooli soouuringute doktorant ja meel leebub, ikkagi rahustav seaduspära nagu looduses olema peabki: vares kraaksub, koer haugub, skandinaavia ülikooli soouuringute doktorant ajab neomarksistlik-postmodernistlikku jampsi. 
Eriti traagiliseks teeb selle inimvaenuliku hoiaku see, et see grupitunnuse alusel süüdistamine ei mõju kuidagi neile, kes selle ehk ära on teeninud (igasugused tutistkrabavad Trumpid), küll aga saavad pihta, ütleme, head poisid, kes tahavad käituda nii nagu on õige ja nii nagu peab. Trump räuskab rahus edasi, aga see blond prillidega poiss, kes humanitaarteadusi õpib, ei julge naisterahva läheduses enam hingatagi, saati läheneda – ikkagi valge heteromees ja tema klassisüü.
Nii seisnebki päris suur osa Jordan Petersoni populaarsusest piltlikult öeldes selles, et ta ütleb noortele meestele, et kuigi te olete mehed, takkapihta heterod, kõige tipuks tihti ka valged, olete ka teie ikkagi inimesed ja võite leida nurgakese ühiskonnas ning ehk isegi kasulikud olla.
Meil pole kõnealused nähtused kaugeltki mitte nii akuutsed: mehelikkus pole nii kriisis, ülikoolides valitseb enam-vähem normaalne õhustik (kuigi rahanappus ja sund hoida sees ka väga nõrku tudengeid annavad tunda) ning Lääne neomarksistliku sõgefeminismi importimine on pigem vaevalinevii.
Lõppematu debatt soolisest palgalõhest on samuti hea näide nürimeelsest takerdumisest marksistlikku kategoriseerimisviisi. Kategooriate mehed(loe: kapitalistid-vereimejad) ja naised(loe: rõhutud proletariaat) asemel oleks ainuüksi lastehooldajad ja mittelastehooldajad kõvasti täpsem jaotus. Pealegi oleks soolise palgalõhe asemel lapsehoolduslikust palgalõhest rääkimine ühiskonna psühholoogilisele kliimale kõvasti parem. Lastetu naise võimalused on tööturul palju lähedasemad mehele, kes on lastetu või kelle lastega tegeleb põhiliselt naine, kui lastega suguõele, ning lastega tegelevast mehest on ta sootuks paremas positsioonis. Ja siin taga pole mingi patriarhaat, vaid proosaline tõsiasi, et elufunktsioonide rahaline vahendatus, mis üldse võimaldab selle arvulise mõõtmise, on soolise disproportsiooniga ning seda suuresti puhtbioloogilistel ja tehnoloogilistel põhjustel. Lutipudel lahutas imetamisfunktsiooni naisest ja võimaldas ka mehel see toiming võrdse kohustusena enda kanda võtta. Järgmiseks sammuks peaks olema kunstüsk - see jätaks naisele reproduktiivfunktsioonis sama suure vabaduse, kui mehele on andud loodus. Seega tõeline feminist tegeleks kunstüsa leiutamisega, mitte ei tümitaks abstraktset patriarhaati nii et head poisid ei julge keldristki välja tulla (järgmiseks sammuna võrdsete võimalustega üldinimese suunal tuleks tehnoloogiliselt proteesistada hormonaalsüsteem, neuraalsed rajad jne). Näiteks Jordan Petersoni tuntus tegi järjekordse hüppe pärast seda, kui Briti telekanali Channel 4 intevjueerija Cathy Newman üritas visalt ja ebaõnnestunult omistada Jordan Petersonile šovinistlikke seisukohti, sest viimane näitas kõigutamatu teadlaserahuga, et nn soolise palgalõhe põhjuseid on palju ja need pole üldse mitte need, mida igatseb õiguslase lihtsakoelist süüdistusmõnu otsiv hing.


Inimloomuse hea tundjana on Jordan Peterson kõike muud kui õiguslane. Püüdes ka ise oma fenomenaalset menu selgitada, ütleb ta, et pool sajandit on korrutatud, et üha laienevad õigused ja vabadused on see, mida inimesel vaja, aga inimestel on vaistlikult kõrini sellest, sest see ei anna isiklikule elule mõtet. Võta oma elu ees vastutus, võta kohustused ning see mõtestab su olemise, ütleb Peterson, pika praktikakogemusega kliiniline psühholoog. Ta on saanud kümneid tuhandeid tänukirju, kus öeldakse, et tema loengute vaatamine on andnud elule sisu ja mõtte. Arusaadav: õiguslus – kui kaugele seda ka ei ajaks – ei anna mingit eneseaustust. Riiklikult tagatud eneseaustus on nonsenss. Riigiõiguslusel on piirid, need on nii mõneski suunas ammu ületatud ja raevukas edasi marssimine selles suunas ei tee kellelegi head.


Minu jaoks on Jordan Peterson puhas positiivsus nagu Valdur Mikitagi. Nad mõlemad kanaliseerivad maksimaalse pehmuse ja konstruktiivsusega inimhinge neid süvahoovusi, mis võivad väga kergelt leida õige võikaid ja destruktiivseid väljendusvorme. 





















i   „Milleks rahvuslikkusele tõlkimine?“ Akadeemia 9, 2014 


ii  Vt nt Jaanuarikuu lugemissoovitused http://www.vikerkaar.ee/archives/22399 ja Mikael Raihhelgauz „Sihvkakoorte dilemma“ Sirp. 2.III 2018


iii  Novus Ordo Trumpi. Mõtisklusi USA presidendivalimistest. Vikerkaare veebis 11.XI 2016 http://www.vikerkaar.ee/archives/20288


iv  Näiteks artiklis „Päris vale iha“ (Sirp 29. IX 2017) vermib Margus Ott erinevate inimlike pahede koondkujuks mõiste „vehm“ - valge eesti heteromees.


v  Quinn Latimer „#metoo liikumist juhib sõna otseses mõttes meedia“ intervjuu Kaarin Kivirähkiga Feministeerium.ee 22. II 2018


vi  tüps on soo- ja funktsioonneutraalne avavus keha alaosas. 


viiS  iia juurde tasuks lugeda Margus Punabi esseed „Kust tulevad pehmed mehed ehk uue maskuliinsuse bioloogilisest baasist“ Postimees 3.III 2018


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:14 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


17. aprill 2018Kas pigem palgalõhe või harmooniline inimareng? Vastuseks Johanna Rossile. 


Visandasin ühe palgalõhe tekkimise mehhanismi skeemi (ERR 04.04.2018). Johanna Ross kirjutas sellele kommentaari (ERR 11.04.2018) ja nüüd alljärgnevalt jällegi mina (ERR 16.04.2018).

Palgalõhest, efektiivsusest ja harmoonilisest inimarengust. Vastuseks Johanna Rossile.


Mihkel Kunnus


Õigupoolest on mul kerge tõrge nimetada alljärgnevat vastulauseks Johanna Rossi arutlusele „Feminism, spetsialiseerumine ja lastekasvatus“ (ERR 11.04.2018), sest ma ei ole kuidagi ta öeldu vastu. Vastupidi, ma olen ta öelduga suuresti nõus ja poolt ning õigupoolest tahaks lihtsalt seda arutlust jätkata, teha täpsustusi ja avada mõningaid uusi tahke. Iseärnis seetõttu, et Johanna Rossi tasakaalukas ja dialoogiline arutlemislaad ületab mäekõrguselt selle teema all tavapäraselt plärtsuvad paralleelmonoloogid ja neitsihuntide ulgumise. 
(Ja nii pikki ja süvenevaid tekste päevalehtede paberkandjatel ei avaldatagi).


Kui Johanna Ross ütleb, et minu järeldused on „vastuolus tänapäeva peavoolufeminismi seisukohaga, mille kohaselt on palgalõhe likvideeritav ja tuleb likvideerida,“ siis nõustun, aga teeksin samas mitu täpsustavat märkust.
Esiteks, ma ei arva kohe kindlasti, et palgalõhe iseenesest on mingi tore ja säilitamisväärne asi, küll aga osutan sellele, et selle likvideerimisel on oma hind ja (sõltuvalt põhjustest) tõstatub küsimus, kui suurt hinda oleme valmis selle eest maksma ja mis tingimustel. On ju palk pelgalt üks mõõde inimese ühiskondlikust seotusest, saati olemisest. Samuti toob Ross oma arutluse lõpus välja selle, et liigne efektiivsuse tagaajamine võib halvasti mõjuda inimarengu harmoonilisusele. Jällegi nõus. See on üks võimalik vastus küsimusele, et millist hinda oleme nõus maksma efektiivsuse eest.


Ross ütleb, et efektiivsuse nui neljaks taga ajamine mõjub halvasti harmoonilisele inimarengule. Ma olen nõus. Ma arvan ka nii. Aga on siiski ka neid inimesi, kes on valmis ohverdama oma isiksuse harmoonilise arengu efektiivsuse nimel, olgu karjääri, rahateenimise, eneseteostuse või muu säärase nimel. Meeste hulgas on selliseid tüüpe rohkem. Samal põhjusel nagu vaimuhaiglates ja vanglateski on mehi rohkem. Kuigi meie kriminaalseadustik on kenasti sooneutraalne ja kõigil on võrdne võimalus vangi jõuda. 


Veel ütleb Ross, et „spetsialiseerumist ei tervitata sugugi üksmeelselt, näiteks teadustöös on seda hakatud pidama suureks probleemiks“. Jällegi nõus. Aga rõhutaks üle, et pole mingit spetsialiseerumis-ideoloogiat, millest kogu teadusmaailm on seestunud. Spetsialiseerumine on vaba konkurentsi kõrvalnähe. See sama võrdõiguslikkus, mida feministlik liikumine ise lipukirjana kandis enne kui XXI sajandil tööpuudusest lolliks läks, tähendab ju muu hulgas seda, et karjääriedenemise ja teadusrahad saab ikka see inimene, kes on antud valdkonnas kõige pädevam ja seda sõltumata tema soost, nahavärvist, seksuaalsest orientatsioonist, perekonnaseisust ja NB! sõltumata tema isikusese arengu harmoonilisusest.
Ja siin on nüüd üks koht, kus ma veidi ei ole Rossiga nõus: ta ütleb, et „motiveeritud töötaja, kelle elus töine ja isiklik sfäär on tasakaalus, töötab paremini“. Ma arvan, et see on nii ainult laias laastus keskmise inimesega ja sellistel keskmistel kellaajast kellaajani töökohtadel, aga tüliõunaks kipuvad olema ju päris tipud. Ikka veetakse nina vingu ja küsitakse, et miks suurettevõtete juhtkondades on nii vähe naisi, miks valitsuses, miks tippteadlaste hulgas jne. Kui ka päris tippu saaks nii, et töötatakse nelikümmend tundi nädalas ja õhtupoolikutel ja nädalavahetustel mürataks lastega, siis olekski tipus sellised inimesed. Aga on pigem fanaatikud, maniakid ja töönarkomaanid ning selliste isikutüüpide hulgas kipub mehi rohkem olema.
Kui on kaks võrdsete võimalustega inimest ja üks neist on valmis täielikult tööle pühenduma isegi siis, kui peab selleks ohverdama oma harmoonilise arengu, ja teine, kes suunaks osa oma ressursse ka isiklikku ellu, siis on arusaadav, et esimene jääb peale ausas konkurentsis, mis ei diskrimineeri inimesi nende eraelu järgi.


Nii saigi Paul Mirengoff eelmise aasta suvel nentida, et kuuest Euroopa Liidu asutajamaa juhist viis on lastetud. Eurooplaste juhid kipuvad olema lastetud, ütleb ta, lastetu on prantslaste Emmanuel Macron ja sakslaste Angela Merkel, brittide Theresa May ja itaallaste Paolo Gentilon, hollandlaste Mark Rutte ja šoti Nicola Sturgeon ning ka Jean-Claude Juncker on lastetu ja Rootsi peaminister Stefan Lofveni (kohalikke ma ei hakka ehk nimetama, aga meie võimaluste avarust vähemasti oma konnatiigi piires näitab seegi, et kõrgema klassi poliitikute hulgas – sealhulgas president! – on ka paljude lastega naisi).
2013 aastal „Eesti Päevalehele“ antud intervjuus ütleb Stockholmi ülikooli demograafiaprofessor Livia Sz. Oláh, et 40% endise Lääne-Saksamaa kõrgharitud naistest on lastetud. „Nad tunnevad, et mõlemat lihtsalt ei saa, tuleb valida, kas hea positsioon või lapsed“ii. Kas nad on ka õnnelikud ja harmooniliselt arenenud inimisiksused, ma ei tea, aga Saksamaa majandus on Euroopa Liidu kese. Eestile tähendaks selline mudel kiiret hääbumist, sest jõukas ja suure tugeva kultuuriga Saksamaa saab endale lapsi importida, aga Eesti ei saa. Muidugi ka inimkonda tervikuna ähvardab efektiivsusesse kõngemine (ökoloogilises mõttes on kuritegelik kedagi tänapäeval tootvale tööle saata).

Küllap võiks neutraalsemaks kõrvutuseks tuua kõrvale tippsportlased, et näidata, et tippu jõuavad ikka need, kes ohverdavad selle spetsiifilise edu nimel kõik muu, mitte aga oma isiksuse harmoonilised arendajad. Aga sportlased on ses mõttes jällegi halb näide, et nende karjäär lõppeb nii noores eas, et pere saab luua ka pärast seda.


Oluline on ka mõista, et meie kultuur niivõrd ei loo ebavõrdsust kuivõrd võimaldab seda inimestel ise tekitada. Lühimalt, ebavõrdsuse võimaldaja on meie maailmajao suure aade, see ainus, mis on Prantsuse revolutsiooni lipukirjalt suurema häbistuseta pääsenud – vabadus. Kui inimesed on oma otsustes vabad, siis teevad nad erinevaid valikuid, kes sipelgalikumaid, kes rohutirtsulikumaid, aga selge on see, et erinevatel valikutel on erinevad tagajärjed ja iga iseotsustaja on oma eelnevatest valikutest mõjutatud.


Hannah Arendt, üks kahekümnenda sajandi selgepilgulisemaid vaime (kes ei suutnud kordagi teha nii sügavat kükki, et rääkida silmast silma sajandi kaaslannaga, kes samuti oli lastetu ja paraku ka mõjukas – Simone de Beauvoiriga) osutas inimolemise fundamentaalsetele aspektidele, mis marksistlikes kategooriates mõtlejatel vaateväljast välja kipuvad jääma. Esiteks see, et inimesed sünnivad igas mõttes väga erineva stardipaketiga, alates geneetilisest ja lõpetades selliste ülimalt palju määravate parameetritega nagu sünniaasta, sünnikoht ja sünnikultuur. Ning taga hullemaks, vaba sotsialiseerumise käigus ebavõrdsused võimenduvad, mitte ei ühtlustu, sest sellele, kes jookseb teistest paremini, meeldib jooksmine seda enam ja seda rohkem ta jooksmist harjutab ja seda paremaks ta selles saab ja seda suuremaks kasvab tema „kiiruslõhe“ teistega. Samuti on lugu mis tahes teiste annetega. Küll aga on poliitiline ja juriidiline ruum selline kunstlik moodustis, kus inimesed saavad kohtuda nagu nad oleks võrdsed. Ebavõrdsus tekib ise, võrdsuse tekitamine seevastu nõuab pidevat tööd ja vaeva. Võiks ju öelda, et see Arendti sedastus on triviaalne ja päevselge, aga juhiksin tähelepanu sellele, et igasugused õiguslased ja muud taolised Rousseau lapselapsed lähtuvad diametraalselt vastandikust seisukohast – et võrdsus on (looduslik/loomulik) antus ja ebavõrdsus (kultuuri) tekitatud. Kujundlikult: nad usuvad, et sugu on sotsiaalne konstruktisioon ja inimõigused geenidega kaasa sündinud, nad arvavad, et hierarhilised struktuurid on patriarhaadi leiutis ja raha tekkis kunagi ammu võrdhulgalise sünnikaasavarana kõigile.


See aga ei tähenda, et ebavõrdsus oleks midagi toredat. Ei, vastupidi, ebavõrdsus on väga halb ja ohtlik asi, ja seda hullem, mida suuremaks see paisub, see lõhub ühiskondlikku sidusust, stabiilsust, turvatunnet jne. Aga see pole mingi heteroseksuaalse valge mehe domineerimisleiutis, vaid isetekkeline inimkonna püsisaatja, mis kuulub samasse kategooriasse nagu haigused, vanadushädad, kuritegevus, rumalus ja vägivald, ehk on miski, mis vajab pidevat leevendustööd ning keskseks küsimuseks on ikka see, et kas ravi pole haigusest hullem. Näiteks mitmed põhjalikud erinevates kultuurides läbi viidud longituudkatsed on näidanud, et sotsialism ja kommunism on ebavõrdsuse ravimiseks hullemad kui haigus ise – haigus ehk ebavõrdsus jääb alles, aga kõrvalnähtudena kaob tihti viimanegi liikumisvabadus, perekond, elu jms. 
Tavapärane kapitalismikriitika ei lähe piisavalt sügavale, kihistumisprobleem on kaugelt sügavam ja vanem kui kapitalistlik süsteem tänapäevases mõttes, meenutagem tuntuimatest kas või potlatchi kinkimisorgiat või vanade semiidi rahvaste Juubeli-rituaali. Tuletan meelde, et viimane tähendas seda, et iga viiekümne aasta järel tühistati kõik vahepeal kogunenud lootusetud võlad ja vabastati kõik vahepeal võlaorjusesse langenud rahvuskaaslased. See komme aitas neil päris edukalt vältida jõukuse vägivaldsel teel ümberjagamist ja ühiskonna jagunemist vaenutsevateks „klassideks“.


Varanduslik kihistumine on hiljuti päris pööraseks läinud aga seda seetõttu, et , ütleme, omamistehnoloogiad on radikaalselt teisenenud ja seda suhteliselt hiljuti. Näiteks enne kui leiutati raha – palgatöö ja seega ka igasuguste palgalõhede eeldus – , ei saanud ju puhttehniliselt vara kuigi palju kontsentreeruda (nt vilja kokkuvedu oli raske ja keeruline ja sai toimuda ainult suhteliselt lühikese maa tagant). Kui varanduse kokku kuhjamine oli sõna otseses mõttes kuhjamine – olgu vilja, loomanahkade või kulla – , siis oli see paratamatult üsna piiratud. Raha oli see, mis võimaldas varandusel kontsentreeruda. Ja tänapäeva täiesti ulmeline ja pretsedenditu raha kokkukoondumine üksikute kätte on võimalik ainult tänu sellele, et infotehnoloogia on nö varanduse pea täiesti lahutanud ainelisest kandjast.
Teine asi, mis on lasknud varanduslikul lõhel nii suureks kasvada, on suhteline rahu ja ühiskondlik stabiilsus – sõda, katk ja revolutsioon, vägivald ja katastroofid on siiani olnud tõhusaimad, et mitte öelda ainsad tõhusad ebavõrdsuse kaotajad, võtab selle fenomeni mineviku kokku varandusliku kihistumise ajalugu uurinud professor Walter Scheidel (loodetavasti võtab siin inimkond aru pähe ja suudab globaalsel tasandil varamaksudes kokku leppida. Ja just globaalsed kokkulepped on vajalikud, sest muidu lihtsalt kanditakse oma varandus kuhugi maksuparadiisidesse).

Feminism oli kunagi ammu osa liikumisest, mis nõudis kõigile inimestele võrdseid võimalusi. Võrdsete võimaluste ja valikuvabaduste tulemuseks on erinevused tulemuses. Saamaks võrdseid tulemusi, tuleb muuta võimalused ja vabadused erinevaks, viimast tehakse nn positiivse diskirmineerimise, kvootide ja muude taoliste mentelustega, tähendab, feminism on muutunud oma kunagise oleku vastandiks. Kui kunagi sai vastata küsimusele, kas oled feminist, „Jah, olen feminist, sest usun, et kõigil inimestel peavad olema võrdsed võimalused ja valikuvabadused“, siis nüüd tuleb vastata „Ei, olen pigem antifeminist või retrofeminist, sest usun, et kõigil inimestel peavad olema võrdsed võimalused ja valikuvabadused“. NB! palgalõhe viitab tulemuste erinevusele, eks. Kui anname võrdsed võimalused kõigile, nii maniakkidele, kes oma firma kasumi nimel on valmis loobuma nii ööunest kui eraelust, kui ka normaalsetele inimestele, kellele palgatöö on vaid osake elutervikust, siis on ju ilmne, et ses rahaliselt mõõdetavas asjas esimene võidab. Aga see pole mingi lollakas ideoloogia, mis siin maniaki harmoonilisest isikust ette poole asetab, vaid hingetu mehhaanika, mis ei vaja toimimiseks mingit ideoloogilist tuge. Küll aga selle pidurdamine.

Tõdemus, et seal, kus on, sinna antakse, on tuhandeid aastaid vana (meile tuntud Piiblist, eks), ja see pole kapitalismi leiutis, vaid printsiip, mis ulatub kaugelt üle liigipiiride. Isend, kes on teistest tugevam, tõrjub väetimad kõrvale ja saab rohkem süüa ja muutub sellest veelgi tugevamaks – see printsiip ei vaja toimimiseks mingit teadvust [16.04 sain kokku Kalevi Kulliga ja mehhanism tuli põgusalt jutuks. Ta ütles, et elu kui selline on autokatalüütiline protsess, tähendab, toimib juba esimese eeltuumse raku tasandil positiivse energeetiliselt positiivse tagasiside kaudu st juba elu kõige algsemate vormide juures kehtib positiivse tagasisideme printsiip ehk kus on, sinna antakse]. Õigupoolest on seda ilmingut võimalik tuvastada väga paljudes valdkondades (selle printsiibi, et seal, kus on, sinna antakse, formuleeris matemaatiliselt Itaalia sotsioloog ja filosoof Vilfredo Pareto ja seda tuntaksegi Pareto printsiibinaiii).


Rahvusvaheliselt tunnustatud pedagoogide koolitaja Godi Keller toob ühe ilmeka näite eesti keeldegi tõlgitud raamatus “Südamega koolis”:


“Tüdruku ettekanne rääkis endale maja ostmisest. Toona oli majaostu puhul realistlik arvestada poole miljoni Norra krooniga. Tüdruk läks panka, rääkis, et peab tegema koolitöö intressidest, ja talle pakuti igakülgset abi. /---/Viimaks oli tüdruk välja arvutanud, et kõige soodsama laenu korral, arvestades oma tõenäolist maksevõimet, läheb laen talle kahekümne aasta pärast kokku maksma ligi 1,4 miljonit Norra krooni.
Õpetajana olin tüdruku tööga vägagi rahul ja kaasõpilased plaksutasid talle. Aga siis taipasin, et tüdrukul on hoopis midagi muud südamel. Tüdruk lisas, et tal on mõned küsimused.
“Kui nüüd on nii,” ütles ta, “et minu sõbranna on linna kõige rikkama mehe tütar, ja kui tema tahab samuti endale sellist maja muretseda, siis võib ta pöörduda isa poole ja majaostuks raha küsida. Ja kuna tema isa on nii rikas, otsib ta need pool miljonit võib-olla kohe taskust välja ning sõbrannal tarvitseb vaid minna ja maja ära osta! Aga minul ei ole niisugust raha kuskilt võtta, kas siis tulebki maksta kolmekordset hinda?!”
Õpilane ütles seda kasvava umbusuga hääles ja ma nägin, et tal on tõsi taga. “Kas on tõesti nii, “ lausus ta viimaks, “et vaene peab maksma palju rohkem kui rikas?”
Langesin ka ise natuke näost ära, sest sain aru, et õpilases on hakanud pead tõstma terav ja halastamatult selge intellektuaalse mõtlemise võime, ja et see on viinud ta kohe vastuollu oma tundliku suhtumisega maailma, vastuollu usuga inimestesse ja nende õiglusesse, vastuollu headusega, mida eeldas ümbritsevatelt inimestelt. Sel silmapilgul ei suutnud ta tõesti taibata, et maailmas ongi asjad nii seatud, et vaesemad maksavad rikkamatele peale. Raske on sellesse karmi tõsiasja kuidagi suhtuda, kui võtta seda tervikust lahutatud mõistusliku tõena, samuti heidab see eraldiseisvana varju inimeste või täpsemalt täiskasvanute jutule ligimesearmastusest ja halastusest. Niisugune jutt võib mõjuda lihtsalt võltsilt.
Hetk enne tüdruku küsimusele vastamist jõudsin veel aru pidada: jah, tuleb vastata, aga kuidas ta seda võtab? Mis aitab säilitada inimese usku maailma headusesse hetkel, kui ta näeb kõike uues valguses? Ja jõudsin mõelda: loodetavasti jätkub tal küllaga pilte, mis oma headuse, soojuse ja leplikkusega kaaluvad üles haava, mille lõikab külm analüütiline mõistuslik nuga.”




Väga meeldis mulle ka Johanna Rossi kirjutise lõpp:
„Sõnavõtja peaks tingimata vaatama enesesse. Kas on päris kindel, et ta parimat maailmakorda visandades lähtub tõepoolest ideaalist, olgu efektiivsuse omast või mõnest muust, ja mitte sellest, mis talle enesele mugavam tundub? Kas kellegi sund lastega koju jääda tunduks niisama vältimatu ka John Rawlsi teadmatuse loori tagant? Aga kellegi sund tööle minna? Kogu spetsialiseerumissund – koos palgalõhega?“


Ma ise muidugi oma tekstis parimat maailmakorda ei visandanud. See ülesanne on na raskevõitu. Mu isiklik eelistus oleks laias laastus liberaalne, selline, et riik ei kehtestaks üldist maailmavaadet, vaid pelgalt vaataks, et neist tulisemate esindajad üksteisele liiga ei teeks. Palgalõhe puudumine sellises maailmas oleks võimalik, aga ülimalt ebatõenäoline, sest ei mina ega Johanna Ross saa ses maailmas kirjutada Penelope Trunkile ette, kuidas ta elama peab ja kuidas oma laste isaga kohustusi jaotama. Samuti on sellises ühiskonnas usuvabadus ja mitte ükski traditsiooniline religioon pole neis asjus sooneutraalne jne. Ning selle ebatõenäolisuse mitterealiseerimise eest ühte sugupoolt stigmatiseerida on lihtsalt lühinägelik ja inimvaenulik. Isegi kui seda tehakse õigluse sildi all (no muidugi enamik ajaloo verisemaid sündmusi on tehtud õigluse sildi all).
Ome eelmises tekstis pelgalt visandasin mõned mehhanismide skeemid. Et mõistetaks teatud nähtuste kujunemislugu. Ja lõpus ka pelgalt vihjasin, et efektiivsus ei mõtesta elu. Tore oli näha, et Johanna Ross märkas, et „antud tekstis Kunnus feministidele otsesõnu vaenukinnast ei heidagi“. Ma aga märkasin, et Johanna Rossi tekstis puudus isegi sõna „diskrimineerimine“, tõesti, ilma igasuguse irooniata, tema tekst on tavatult selgepilguline ja tasakaalukas analüüs palgalõhe teemal.




*


ihttp://www.powerlineblog.com/archives/2017/07/europes-childless-leaders.php
iihttp://epl.delfi.ee/news/eesti/rootsi-demograaf-kui-te-praegu-lastesse-ei-investeeri-pole-sellest-aastate-parast-enam-kasu?id=67082854
iiihttps://en.wikipedia.org/wiki/Pareto_principle


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:37 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
13. aprill 2018Kes kardab Jordan Petersoni? 


Ilmus ajalehes „Sirp“ 13.04.2018 peaaegu poole lühemana.


Kes kardab Jordan Petersoni?




Mihkel Kunnus






Toronto ülikooli psühholoogiaprofessorist Jordan B. Petersonist (edasi: JBP) ei ole lihtne kirjutada, sest tema täht särab hetkel ebaloomuliku eredusega ja seda peegeldatakse pimestamiseni paljude nurkade alt. Olukord on pretsedenditu, sest enne reaalajas toimivat ja pea kõikjale ulatuvat netimeediat polnud samalaadne mõjukuse intensiivsus võimalikki. Praegu aga ületab infovoog mängeldes vastuvõtukiiruse ja katse anda sellest artikliformaadis ammendav ülevaade on lootusetu. Samuti aegub iga vahekokkuvõte väga kiirelt. Sobivaks formaadiks võiks olla selline simultaanne reportaažblogi, mida nii Delfi kui ERR vahel mõne telesaate või spordisündmuse reaalajaliseks kajastamiseks kasutab.
Muidugi see pretsedenditu pulbitsevus ja resonants väärib ise sotsiaalpsühholoogilise faktina analüüsi, aga toon enne ühe illustreeriva näite. Olen JBP videoloengutel ja retseptsioonil silma peal hoidnud nii poolteist-kaks aastat. Käesoleva teksti kirjutamise leppisin toimetajaga kokku 21. märtsi hommikul. Selle käigus sai mainitud ka Pankaj Mishra artiklit 19. märtsi The New York Review of Book'isi, mida mõlemad lugenud olime ja millega plaanisin vähemalt osaliselt suhestuda. Kuna Mishra materdas selles artiklis JBP-d väga alla poole vööd löökidega, näiteks JBP hinnatud Carl Jungi, Mircea Eliadet ja Solženitsõnit kui isikuid rünnates, ja mis JBP-le täiesti liig oli, talle külge pookides õilsa metslase eputavat kuid ohutut romantiseerimist. Viimasega viitas Mishra JBP läbikäimisele kohalike põliselanikega ja osatas JBP „väidetavat“ omaksvõttu sellesse hõimu. Kuna JBP ongi sellesse hõimu auliikmena vastu võetud ja seda ligi viisteist aastat kestnud sõpruse ja tiheda läbikäimise tõttu, siis mõjus sellise väite esitamine eriti madalalt, sest tegu polnud mingi demonstratiivsusega ning samuti pidas JBP rassistlikuks Kanada põliselanike nimetamist metslasteksii (eriti salvavaks tegi märkuse see, et põhiline sõber, kellega JBP sealt hõimust läbi käib, on üle elanud Kanada kurikuulsa assimileerimisprogrammi, kus riik võttis põliselanikelt lapsed ja pani nad põliskultuurist võõrutamiseks ja peremeeskultuuri omaksvõtuks internaatkoolidesse (CanadianIndian residential school system)). Vastuseks nii madalale rünnakule säutsus JBP THIliku teravusega, kus ütles, et kui Mishra oleks temaga samas ruumis, annaks talle kõrvakiilu. 22. märtsi hommikuks andis viimase 24 tunni guugeldamine viis-kuus uut soliidset artiklit JBP kohta, rääkimata müriaadist kommentaaridest rohujuuretasandil. Üksjagu oli juubeldamist teemal „JBP täielik kokkuvarisemine [total meltdown] Twitteris“, lisaks põhjalikke vastulauseid Pankaj Mishra artikile ja üldistustaotlusi teemal „Miks JBP kutsub esile nii meeleheitlikke rünnakuid?“ Nii näiteks kirjutab Jeet Heer The New Republic'us, et JBP ühineb nende macho-kirjanike klubiga, kes ei talu kriitikat ja „tõestuseks“ koosneb ülejäänud artikkel reast näidetest, kus tunnustatud kirjanik on kriitikut füüsiliselt rünnanud, alates Ernst Hemingwayst kuni Norman Maileri ja Stanley Crouch'iniiii. Lehel Minding The Campus toob organisatsiooni National Association of Scholars president Peter Wood JBP-d kaitstes välja Pankaj Mishra varasemad katsed talle antipaatsed autorid rassismi-, fašismisüüdistuste ja karakterimõrvaga (character assassination) rajalt maha võtta, eelmiseks tuntuimaks ohvriks on vahest Harvardi professor Niall Fergusoniv. Ja 23. märtsil ilmus omakorda The Guardianis Nesrine Maliki artikkel pealkirjaga „Vabandage, Jordan Peterson, aga raev ei sobi eneseabi-gurule“v, kus antakse enam-vähem mõista, et inimene, kes on nii vihaselt säutsunud, on end selles vallas lõplikult diskrediteerinud.
Need juhtumid on sümptomaatilised ja toovad esile kõnealuse diskursuse mõned põhijooned. Esiteks, tulise keskendumise teise- ja kolmandajärgulistele asjadele ning seda isegi väga väärikates väljaannetes. Teine ilmekas ja õigupoolest enam-vähem kõiki sotsiaalmeedias toimuvaid debatte iseloomustav fenomen, mis siin samuti peegeldub, on see, et õlgmehi ei ole vaja konstrueerida – internet on nii kaasav tehnoloogia, et mis tahes rindepoolelt saab leida sobiva karikatuursusastmega autentseid karaktereid (näiteks üks levinumaid tehnikaid JBP diskrediteerimiseks on väide, et ta austajate hulgas on palju alt-right tegelasi).
Kolmadaks võiks siin teha rahvusliku nartsissismiga viite teadlasele, keda JBP väga kõrgelt hindab, nimelt Eesti päritoluga Jaak Panksepale, kes mitte ainukt ei näidanud, et aju afektiivsed struktuurid on imetajatel väga sarnased, vaid ka seda, et üheks fundamentaalsemaks kognitiivseks motiiviks on otsimine. Nii nagu JBP-l on tohutu järgijaskond, nii on tal ka tulihingelised vaenlased, kelle otsimisaparaat on häälestunud JBP komistamisele ning seda sellise innukusega, et ollakse valmis JBP öeldu ees kõrvad pea täielikult sulgema. Selline kritiseerimisviis jäi kuninglikut alasti kui Briti telekanali Channel 4 intevjueerija Cathy Newman masinliku järjekindlusega üritas JBP sõnadesse šovinistlikke seisukohti sisse tõlgendada. Seda 16. jaanuril avaldatud videot on praeguseks vaadatud üle 8,9 miljoni korra. Kes videot vaadata ei soovi, siis sellise religioosse kirglikkusega kõikjal patriahaati ja diskrimineerimist näha igatseva ajuhäälestuse hitlerlik analoogia on netilehel „Asjad, mis näevad välja nagu Hitler“ (http://thingsthatlooklikehitler.com/). 
Kuna kõik eelnimetatud puudused ohustavad kõiki inimesi, sealhulgas siinkirjutajat, siis püüan järgnevalt keskenduda olulisemale ja katsun kõrvale jätta püsivalt muutuva guugelpildi, millele tuginev analüüs on selle ilmumise ajaks niikuinii vähemalt paarikümne artikli jagu aegunud.


Erinevad Jordan Petersonid. Teadlane.
JBP fenomenil on mitu analüütiliselt üsna hästi isoleeritavat tahku (mis de facto muidugi üksteist vastastikku võimendavad). Üheks neist on teadlane JBP, kusjuures selline, kellele patsutaks tunnustavalt õlale ka Jüri Allik. See on JBP, kes on teinud tõsist teadust ja avaldanud rea teadusartikleid, millest tsiteerituimad on alkoholi mõjudest (JBP doktoritöö oli alkoholismi pärilikkusest) ja isikusepsühholoogiastvi. Sellel JBP-l on avaliku mõjukusega kõige vähem pistmist, küll aga võimaldab see väljaöelda mõningaid triviaalsusi, milles muidu nähakse erinevaid poliitilisi ebakorrektsusi (vägivalla õigustamine, ohvrisüüdistamine jne). Näiteks vestluses Camille Pagliaga, kus nad puudutavad ka soosuhtlus ülikoolilinnakutes, saab ta teadusuuringutele viidates öelda, et alkohol on ainus narkootikum, millel on tõestatud agressiivsust võimendav toime, et see on korraga lõõgastava ja stimuleeriva toimega, et mõjutab mälu ja paneb tagajärgedest mitte hoolimavii. Lühimalt, et kui koondada ruumiliselt kari purjus noori inimesi, siis on väga tõenäoline, juhtub igasuguseid asju ja osa neist asjadest ei ole teps mitte toredad. Tähendab, ta saab veidi turvalisemalt välja öelda, et paljud inimesed teevad täis peaga kahetsusväärseid asju ning selle aluseks on pigem teatud psühhofüsioloogilised protsessid, mitte vägistamiskultuur, patriarhaat ja muud moekad viirastused. Ning küllap on see koht ka rõhutada, et JBP ei pea mingi käitumismehhanismi umbisikulist lahtiseletamist selle käitumise õigustamiseks, vastupidi, vastutuse võtmine enda kanda on ta elamisõpetuse keskne motiiv.

Neetud neomarksistlikud postmodernistid!
Kõige tugevamal pinnal seisva JBP juurest hüppan nüüd kõige õõtusuvamal pinnal oleva JBP juurde. See on JBP, kes sõimab Anglo-Ameerika ülikoole, kus toimub neomarksistlik-postmodernistlik indoktrineerimine, kus nais- ja afrouuringute ja muu taolise pseudohumanitaarse pseudoteaduse sildi all toodetakse artikleid, millest kaheksakümmend protsenti ei saa ühtegi tsiteeringut ja noored laenavad end võlaorjaks mittehariduse eest ning kõigele lisaks õpetatakse neid Lääne tsivilisatsiooni vihkama. Miks me rahastame revolutsionääre, küsib JBP ärritunult. Embleemnimed, mida JBP kasutab, on Jacques Derrida ja Michel Foucault. See JBP resoneerub anglo-ameerika kultuuriruumis õige vägevalt. Ja eks see resoneerumine näita, et on, millega resoneeruda, igatahes tundub, et meil selliseid probleeme pole.
Samas on osutusvahendid, mida JBP siin kasutab, õige rohmakad, miska on ta siin kõige õigustatumalt kritiseeritav. Vähemalt formaalselt.
Nii ütleb ka Märt Väljataga, et Jordan Petersoni jutud sellest “kuidas nüüdishädades on süüdi postmodernism, mis on seesama mis marksism ja feminism, jahmatavad lihtsustused – seda isegi inimesele, kes ühestki nimetatud ismist palju ei hooli“viii. 
Shuja Haider on võtnud vaevaks üksipulgi lahti kirjutada, et tegelikult tähendab postmodernism hoopis midagi muud, kui see, mida JBP selle sõna all silmas peab, ja tegelikult ülesid Derrida ja Foucault hoopis seda ja seda. Ma arvan, et see kriitika on akadeemilise klaaspärlimänguna korrektneix. Kui aga võtta teine hoiak kui akadeemilise töö oponendil, tähendab, maksimaalse kriitilisuse asemel püüda mõista, millele JBP nende nimede ja terminitega osutab, siis on pilt samuti õige selge. Heaks illustratsiooniks sobib Jaan Unduski mälestus Jacques Derrida loengust, sest ta toob seal pigem imetlevalt välja kõik need asjad, milles JBP Derridad süüdistab. Soomes toimunud avaliku ingliskeelse loengu „Humanitaarteaduste tulevik: tingimusteta ülikool“(The Humanities to Come: The University without Condition) algust meenutab Undusk sõnadega: „Läänluse dekonstrutsioon oli märkamatult pihta hakanud“. Undusk jätkab: „[Dekonstruktsiooni] siht on kahevõitlus algupärasuse müüdiga, mõtteviisiga, et asjadel on mingi kindel hierarhilise väärtusega algus ja lõpp./.../Alguse ja lõpu mahasalgamine, edasinihutamine, eemalelükkamine on Derridale eluliselt oluline akt. Niisamuti kui keskpaiga ehk tsentrumi ja sellest tulenevate hierarhiliste jaotuste mittetunnustamine./.../See ongi postmodernistliku, väga tugevate metasugemetega kirjutusviisi (vulgariseeritud) kivintessents: dekonstrueerida iga sõna juba eos. Dekonstruktsioon on tugevaimate metasugemetega kirjutusviis, mis meile teada. Ta võib puhtal kujul esinedes jätta pikapeale tsirkusetegemise mulje või mõjuda patoloogilise hirmuna vastutuse ees. /.../[D]ekonstruktsiooni ideaalvastena kasutas [Derrida] seekord tuleviku humanitaarse ülikooli mõistet: meie ülikoolid peavad saama sotsiaalse dekonstruktsiooni asutiseks, kuulutas ta. University must be a place of unconditional critical resistance towards all kinds of power – 'ülikool peab olema koht, mis avaldab tingimusteta vastupanu mis tahes võimule'; vaimselt terve ülikooli aluseks on the principle of civil disobedience, 'kodanikuallumatuse printsiip', mis tuleb arendada dissidentluseni.“x
Jaan Undusk ei pununud sellega õlgmehikest JBP-dele kolkimiseks, vaid tegu on valdavalt hardas toonis kirjutatud tekstiga Derrida 70. sünnipäevaks. Ometi on seal kenasti kõik need punktid esil, mille pärast JBP on võtnud ta üheks tähistajaks Anglo-Ameerika ülikoolide humanitaarteaduste allakäigule, neis teaduskondades toimuvale ideoloogilisele ajupesule ja poliitilisele radikaliseerumisele nn sõsside kasvatamisele. Ta kritiseerib tuliselt neid, kes käituvad nagu Derrida juhtnööride järgi. Derrida nime kasutamine selliseks osutuseks on täiesti mõistetavxi.
Väljataga hoiatab samas, et lihtsustustega, mida JBP niiviisi siin teeb, kaasneb oht, et „mitmesugused sügavamate, objektiivsete ja üksikisikust sõltumatute suurte arengute – kapitalismi, globaliseerumise, tehnoloogia – tagajärgi seletatakse lihtsalt ideedega käputäie professorite peas“. Kummatigi teeb väga sarnase etteheite JBP radikaalsele vasakleerile – nad ei lähe piisavalt sügavale kui kritiseerivad kapitalismi ja Lääne ühiskonda. JBP ütleb, et hierarhia ei ole mingi tore asi, aga see pole mingi Lääne tsivilisatsiooni leiutis, vaid palju vanem ja ulatuslikum nähtus, vähe sellest, et pole olnud mittehierarhilisi ühiskondi, kõigi sotsiaalsete loomade karjastruktuur on hierahiline, enamgi veel, isegi merivähid moodustavad hierarhiad (näide, mis on muutunud JBP meemide levinud atribuudiks), kusjuures viimased kasutavad selle tajumises samu neurokemikaale. Ning sama lugu on ainelise ebavõrdsusega. Ta osutab sellele, et pole suudetud luua ühtegi ühiskonda, mis ei genereeriks ebavõrdsust, ja see on väga suur probleem ja see vajab pidevat leevendamist (ebavõrdsuse isetekkelisusest rääkides viitab ta tihti Pareto jaotusele st võimalik, et selle mehhanismid lähevad üle elus-eluta piiri). Tähendab, osutus hierarhilisusele ja ainelisele ebavõrdsusele ei saa olla kuidagi küllaldane kriitika, sest see iseloomustab kõiki ühiseluvorme, aga Lääne ühiskond evib selle iseorganiseeruva ebavõrdsuse juurdes ka maailmaajaloolises mõttes pretsedenditut indiviidivabadust ja tootlikkust. See on kaugel täiusest, aga parim, mis suudetud siiani leiutada. Näiteks kommunistlikud režiimid olid ka kõik suure ainelise ebavõrdsusega, aga erinevalt kapitalistlikust Läänest polnud erilist tootlikkust ega indiviidivabadusi. Varanduslik kihistumine on nagu lollus, kuritegevus ja haigused, inimkonna püsisaatja, millest lõplikult lahti saada ei ole siiani osanud keegi. See on miski, millega tuleb pidevalt võidelda, mitte aga mingi kapitalistliku ideoloogia ja patriarhaadi leiutis, millest tagurlikud valged heteromehed küünte ja hammastega kinni hoiavad. Ägeda kommunismivastasena ütleb ta, et seda kommunistlikku ideestikku rakendati väga erinevates kultuurides ja iga kord oli tagajärjeks tohutu katastroof. Kui kommunismi hakati ellu rakendama, siis avastas proletariaat, et neil on ikka päris palju kaotada peale ahelate, näiteks kodumaa, perekond ja elu.


Jordan Peterson käib lihtsalt ilgelt närvidele
Ka märtsikuises „Vikerkaare“ lugemissoovituses ei saa Märt Väljataga JBP-st mööda. „Current Affairsi toimetaja Nathan J. Robinson on nüüd üritanud meie eest kannatlikult lugeda guru tekste endid ning jõudnud essees “Intellektuaal, keda me väärime”xii üpris ootuspärasele järeldusele: there is no there there“xiii. See on sammuke edasi võrreldes jaanuarikuise lugemissoovitusega, kus üritati lugejat veenda, et ollakse kompetentsushierarhias JBP-st kõrgemal, sellega, et disrespekti demonstreerimiseks kasutati videoklippi filmist „Magnoolia“, kus Tom Cruise'i mängib eriti ebasümpaatset eneseabiõpetajat, kelle võtmetarkus on „Austa oma t*ra!“, ja keda siis JBP-ga samastati. No eks ole hädaga argument seegi. Raskel ajal on ka p***e laululind. 
Nathan J. Robinsoni ülevaateartikkel algab põhjaliku õlgmehe punumisega, mis punktistatakse vana hea rassile ja soole osutamisega (valge ja mees!), siis tuuakse näiteks rida väärikaid autoreid ja artikleid, Guardianist The Times'ini, kus JBP-d paljusõnaliselt tunnustatakse, üliläbinägelik sotsioloogiadoktorant Robinson aga end sellest eksitada ei lase – nad kõik eksivad ja eksivad rängalt. Siis osutab ta sellele, et JBP viimane raamat on totaalne bestseller ja järeldab, et Lääne intellektuaalne kultuur on täielikult alla käinud, sest selline tunnustus ja menu on tabanud autorit, kellel pole mitte midagi väärtuslikku öelda. „See peaks olema ilmselge igaühele, kes on kasvõi mõne hetke kriitiliselt uurinud ta kirjutisi ja kõnesid, mis on koomiliselt hägused, täispuhutud ja ignorantsed. Pool on mõttetus ja pool banaalsus“, resümeerib ta loomterve, spermatosoidse enesekindlusega. Peab nõustama Russ McSwaini arutlusega American Thinkeris „Jordan Peterson ajab oma kriitikud meeleheitlikele rünnakutele“xiv ning see eneseküllane vaenulikkus, mis ei suuda kohe kuidagi argumendiks formuleeruda, on ise tähenduslik. Ja ehk kõige paremini jungiaanlikes terminites selgitatav a la kollektiivne alateadvus lülitus radikaliseerumisrežiimile ning muidu nii selgepilgulise toimetaja puhul väljendub see õelavõitu aasimise ja silmnähtavalt nüride ja kohmakate arutluste jagamisena.
Kummatigi peab Robinsoniga vähemalt osaliselt nõustuma, kui ta ütleb, et JBP esimene raamat „Tähenduse teejuhid. Usu arhitektuur“ (Maps of Meaning. The Architecture of Belief. Routledge 1999) on paljus „tõestamatu plära“. Nõustuma peab nimelt tõestamatuse osas. See, mis kehtib Carl Jungi teooriate kohta, kehtib suuresti ka JBP teooriate kohta. Positivistlik-biheivioristlik psühholoogia, anglo-ameerika peavoolupsühholooga saab „Tähenduse teejuhid“ puhta südametunnistusega tagasi lükata. 
Siia punkti jookseb kokku mitu tähelapanuväärset aspekti. Neist kohe.


Üheksas reegel
Esiteks positivistlik-teadusliku psühholoogia haardeulatus. Ei ole veel sugugi aegunud 1984. aastal ilmunud Peeter Tulviste raamatu „Mõtlemise muutumisest ajaloos“ sissejuhatus, kus ta ütleb, et õpilane, kes asub teadusliku psühholoogiaga tutvuma ootusega jõuda selgusele enda ja teiste hingeelus, tavaliselt pettub, sest psühholoogiateaduse praeguse arengutaseme juures teadusliku rangusega inimhinge neisse soppidesse ei ulatu ja siin on palju rohkem kasu Dostojevski romaanidest, Tennesse Williamsi näidenditest ja psühhoanalüütilisest kirjandusest. Dostojevskit hindab JBP ülikõrgelt. Ja tõepoolest, kui Dostojevski ütleb, et nähes suurt tragöödiat, näiteks tulekahjut, tunneb iga inimene oma südamesopis ka mingit kummalist pidulikkust, siis saab rangepilguine tõsiteadlane õigusega tõmmata kitlihõlmad koomale ja käratada „Eks tõesta!“. Ja saab nii käratada ka Camus' pihtimuste peale, eks.
Teiseks on asi vastuvõtu modaalsuses. Juri Lotman toob artiklis „Kirjaniku biograafia kui loomeakt“ välja, et „ilukirjandusliku ja teadusliku teksti lugeja psühholoogia [on] printsipiaalselt lahkuminev. Teadusliku teksti ideaalne lugeja on üdini kahtlev skeptik. Sõnapealt ei usu too midagi ning emotsionaalsed veenmismeetodid üksnes suurendavad ta umbusaldust.[...]Kui lugeja suhet teadusliku tekstiga valitseb kõikehõlmav kahtlus, siis ilukirjandus eeldab samavõrd jäägitut usaldust“xv. Usalduse kontrolliks pööratakse pilk autori näkku, tema isiksuselele, ütleb Lotman, tema biograafiale. Siin on üks võti seletamaks JBP populaarsust – usaldusväärsuses saab ta maksimumpunktid. Dostojevskilikult väljendudes: ta on palju kannatanud inimene, kelle hinges on kõik surnud puu ära põlenud, ta räägib verega. Tema loengute kokkuvõtvaks kommentaariks sobib mutatis mutandis Mäejutluse lõpp: „Ja sündis, kui Jeesus oli need kõned lõpetanud, et rahvahulgad olid vapustatud tema õpetusest, sest ta õpetas neid nagu see, kellel on meelevald, mitte nõnda nagu nende kirjatundjad“ Mt 7:28-29.
Kolmandaks on asi selles, mida JBP räägib, mis nõu ta annab. Siin on oluline roll selles, et ta on olnud kakskümmend aastat praktiseeriv kliiniline psühholoog, tähendab, inimene, kes ei saa abipalujale öelda, et oodake sajand või pool, kuni rangelt tõsiteaduslik psühholoogia vastavale tasemele jõuab. Ka arsti, eriti psühholoogi, peab inimene usaldama, mitte kaaluma iga sõna nagu teadusartikli retsensent. Muidu ei tule midagi välja. Ja JBP on ajastu ja põlvkonna hingetohter, keda usaldatakse. Tema eneseabi bestselleri „12 reeglit eluks: vastumürk kaosele“ (12 Rules for Life: An Antidote to Chaos. Penguin Random House 2018) üheksas reegel on järgmine: eelda, et see, keda sa kuulad, võib teada midagi, mida sina ei tea.


Tartu Rahva Raamat 12.VI 2018



Meie isa, kes Sa oled internetis
See, et JBP on arhetüüpne isakuju, on korraga ilmne ja ülikompleksne nähtus. Pole juhus, et kurikuulsa Channel 4 intervjuu esimene küsimus, et miks käsite meestel täiskasvanuks saada (grow the hell up!). Siin tabab intervjueerija otse kümnesse. Ja see on ühtlasi Lääne tsivilisatsiooni suurprobleem, millesse võrsub väga palju eripalgelisi hädasid. See on täiskasvanuks saamise probleem. Kümmekond aastat tagasi Jokela tragöödia tagamaid lahkav Mihhail Lotman kirjutas:
„Infantiilsus ei ole enam individuaalne omadus, vaid oluline sotsiaalne trend. Ameerika publitsist Diana West pealkirjastas oma viimase raamatu „Täiskasvanu surm“ ja pani sellele sünge alapealkirja: „Kuidas Ameerika takerdunud areng viib Lääne tsivilisatsiooni allakäiguni“. Raamat pole veel Eestisse jõudnud ja lähtun vaid meediakajadest. Ehkki osa autori seisukohti näivad ülereageeringutena, on tema põhihoiatus asjakohane – Lääne tsivilisatsioon on ohus, kuna ei produtseeri enam täiskasvanud inimesi.“xvi „See on üks tänapäeva dominante, totaalne ja süvenev protsess, mille ilminguid märkab väga paljudes eluvaldades,“ lisab Mihkel Mutt pikas essees neoinfantiilsusestxvii. Selle trendi tundis teaduslik-sotsioloogiline pilk ära juba rohkem kui sajand tagasi ja alates sellest on see ainult süvenenud. Kasvatuspsühholoogia rajaja, ameeriklane Stanley Hall avaldas aastal 1904 mahuka raamatu pealkirjaga „Adolescence“, adolestsentsus. Ta lõi selle mõiste tähistamaks sotsiaalset iga, mil inimene pole sotsiaalses mõttes enam laps, aga ei ole ka veel täiskasvanu. Ta osutas sellele, et veel 19. sajandil (Ameerikas) astuti lapsepõlvest enamvähem otse täiskasvanuellu. Ühiskonnas olid rollid ja tööd sedavõrd vähekeerukad, et sai (loomulikult vajaduse tõttu ka pidi) nii noor inimene kohe astuda tööellu. 20. sajandi alguseks aga venis küpsemine vastava sotsiaalse valmiduseni 20nda eluaastani. Toonased täiskavanulikkuse viis põhitunnust tunduvad tänapäeval üsna iganenutena – haridus on omandatud, vanematekodust on lahkutud, töökoht on olemas, on abiellutud ja lapsed on olemas. Eriti iganenutena mõjuvad nad sellises sõnastuses, tähendab, lõpetatud tegevustena. Ometi on see ajalooliselt nii olnud. Tänapäeval on aga elutempo sedavõrd kiirenenud, ühiskond ja selle nõutud oskused sedavõrd keerustunud, et sellises mõttes täiskasvanuks ei saagi enam saada. Näiteks turumajanduse nõue elukestva õppejärele on ühtlasi veel üks tugi juveniilfaasi püsimisele, sest paindlikkus, ümberõppimine, (aeg)ruumiline mobiilsus ja kõik muu säärane, mis annab tööturul kõvasti elujõudu ja konkurentsivõimet, on selges reesuskonfliktis ühe täiskasvanulikkuse põhitunnusega – oma pere loomisega. Lühimalt, isegi iibeprobleem ulatub nurkapidi siia.
Mihhail Lotman annab seal samas ka määratluse: „Olla täiskasvanud tähendab ennekõike julgust ja vastutust: julgust teha vastustundlikke otsuseid, ja veel üldisemalt – julgust elada ja elu edasi anda, st luua perekond, sünnitada ja kasvatada lapsi. Kõik jutud eneseteostusest, (veel) mittepiisavast materiaalsest kindlustatusest, elu nautimisest ja seksuaalvabadusest tähendavad lõppkokkuvõttes lapsikut hirmu võtta vastutus elu ees.“
Kes on JBP elujuhistega kursis, tunneb siin kohe ära, et JBP osutab suuresti samadele punktidele. Tema keskne sõnum noortele ongi soovitus võtta oma elu ees vastutus, sest see on parim nii noorele endale kui maailmale. Vastutus mõtestab elu ja just mõtestatus on see, mis aitab toime tulla elu paratamatu traagilisusega. Teda kuulatakse, sest igast tema poorist kiirgab siirast muret ja hoolivust, ta ei kärgi ja moraliseeri, vaid ulatab toetava isakäe.
Teda süüdistatakse (diskretiteerivatel kaalutlustel) alatasa alt-righti sümpaatiates, aga see väga eksitav, sest kuigi ta käib arusaadavalt närvidele vasakradikaalidele, siis ise ta määratleb end klassikalise Briti liberaalina ja näiteks pooldab üldist (et mitte öelda sotsialistlikku) riikliku tervisekindlustust, vara ümberjagamist rikkailt kõige vaesematele ja ka narkootikumide dekriminaliseerimistxviii. Otsustavat mentaliteedilist veelahet aitaks ehk markeerida järgmine kujund: JBP kuulub täiskasvanute parteisse, tähendab, traditsiooniliselt poistele suunatud täiskasvamisjuhis „Mehed ei nuta!“ muutub sooneutraliseerudes väljendiks „Täiskavanud ei nuta!“ (st ka naised ei nuta!), mitte aga infantiliseeriv-õiguslaslikuks vabadusõhkeks „Nüüd võivad ka mehed nutta!“. Ja see ei ole mingi nürimeelne macho-kultus – JBP silmad on nii mõnegi esinemise aeg pisarkalkvelxix – , vaid osutus sellele, et elu on raske ja adekvaatseim viis kohaneda on sitkeks saamine (sest nutmine aitab reaalselt probleeme lahendada ainult vanemliku appitõttaja olemasolul). Lapsuke võib küll nõuda turvalist keskkonda, aga peavad ometi olemas olema täiskasvanud, kes selle tagavad. Probleem on just nimelt elu voolavuses, tõsiasjas, et lastest peavad kord saama ühiskonda ülal hoidvad täiskasvanud, samas igasugune nurikasvatuslik vatishoidmine levib üha vanematesse õppeastmetesse ning lasteaias igati adekvaatne halva hinde trauma vältimine rühib jõudsalt ülikooli suunas. Selle ühiskonna eluainese ontoloogilse voolavuse juures – mida äratundmist võtmelisena kirjeldas väga hästi Hannah Arendt – on veel üks aspekt, mis JBP nii jõuliselt resoneerima panneb ja seda just noorte meeste hulgas. Nimelt (valgete) meeste võõrandumisprotsess, täpsemalt, süüdlaseks sündmine. Nagu osutab ka Tanner Green The Weekly Standardisxx, siis Cathy Newmani küsimus JBP-le, et kas teda häirib, et tema kuulajad on põhiliselt mehed, on süüdistava implikatsiooniga. Ja veel ilmekam on Zack Beauchampi analüüs “Jordan Peterson – kuidas obskuursest Kanada psühholoogist sai parem-tiiva täht“ Vox'isxxi (ei pea vist ütlema, et see on vaenulik) on selles aspektis veelgi ilmekam. Beauchamp väidab, et JBP on noorte meeste hulgas nii populaarne, sest need mehed on ärritunud oma valge mehe privileegi lagunemisest, et neile käib närvidele, et nad peavad nüüd naiste ja vähemustega ülikoolis ja töökohtade pärast võistlema, ning siis tuleb JBP ja ütleb, et nende kaebused on õigustatud, enamgi veel, lausa tähtsad. See, millest Beauchamp aru ei saa, on tõsiasi, et neil noortel meestel pole mingeid valge mehe privileege kunagi olnudki! Ainuüksi selle pärast, et nad on ju nii värsked isendid! Beauchamp teeb siis mõtlemisvea, mis on tüüpiline kategoriseerimisviisile, mida võib metonüümiliselt nimetata marksistlikuks. Ning sellele osutamiseks JBP ka marksismi sõna kasutab, tähendab, mõtteviisile, mis jagab inimesed staatilisteks alamrühmadeks rõhujad (valged heteromehed) ja rõhutud (naised, värvilised, mitteheterod jne) ning need kategooriad on sama struktuuriga nagu kunagi igiantagonistlikud „proletariaat“ ja „kodanlane“.
„Me oleme nii rumalad. Me võõrandame noored mehed. Me ütleme neile, et nad on patriarhaalsed rõhujad ja vägistamiskultuuri eitajad,“ räägib JBP sügava ahastusega „See on kohutav. See on destruktiivne. See on nii ebavajalik. Ja nii kurb.“xxii 
Ajaloolisema kujundiga: marksistlikud feministid kuulevad siin JBP sõnu kui ettepanekut kulakute lastele halastada ja selline arusaamatu sentimentaalsus muidugi neilt mõistmist ei leia. Küll aga tunnistab kahe noore mehehakatise ema, Canindia toimetaja Sabrina Almeida, et talle oli kõik räägitu valusalt tuttavxxiii. Moekama metafoorikaga: JBP on otsustavalt vastu hakanud kastreerimiskultuurile, mida toksilise feminismi sügavalt misoandriline ja androfoobne diskursus erinevate praktikatega taastoodab.
Mis Beauchampi analüüsi eriti tobedaks teeb on see, et JBP soovitused noortele meestele on puhtkonstruktiivsed ja eitavad otsustavalt kelle tahes teise, olgu naised või vähemused, süüdistamist oma hädades. JBP ütleb, et alusta maailma parandamist iseendast, võta enda elu ees vastutus, võta nii suur koorem kui kanda jaksad ja alusta jõukohaselt. Näiteks tee kõige pealt oma tuba korda (sest su psüühika toetub füüsilisele ümbrusele).
„12 reeglit eluks“ on „haruldane eneseabiraamat, milles on pikad eksegeetilised mõtisklused piiblilugudest, Dostojevski, Nietzsche ja Jungi teostest, abielunõuanded ja eetilised nõuded,“ kirjutab The Telegraph'is Mick Brown, „selle tuumaks on üleskutse noortele meestele – tegelikult kõigile –, et võta ennast kokku, lõpeta enese nägemine ohvrina ja võta oma elu ja tegemiste ees vastutus. „Noored mehed lausa uskumatult janunevad selle sõnumi järele,“ ütleb Peterson ja lisab, et see on uus kontrakultuur. „Kasva suureks ja tee midagi kasulikku““xxiv.
Lõpeta enese nägemine ohvrina, võta oma elu ees vastutus, kasva suureks ja tee midagi jõukohaselt kasulikku – kontsentreeritumalt vist ei annakski sõnastada vastassuunda õiguslaslikule ohvrikultuurile, sellele, mille kohta Mihhail Lotman ütles „Protsess on laiem ja selle üldnimetajaks võib pidada mässu täiskasvanute vastu“xxv (ja isikuna sobib Foucault mässava über-teismelise koondsümboliks küll).


Jordan Peterson kui Lääne tsivilisatsiooni Valdur Mikita 
Küllap see võrdlus tekitab esmapilgul võõristust, aga ometi on neil olulisi ühisjooni. 
Esiteks, mõlemad saavutasid suhteliselt ootamatult täiesti pretsedenditu, juba kultuse jooni võtva menukuse.Viimast hoolimata sellest, et nende kasutatud väljendusvahendid seda kuidagi ei ennustanud. Tähendab, mõlemad said pihta mingile väga olulisele kollektiivsele ootusele.
Teiseks, nad mõlemad räägivad meile ürglugudest, miljonite aastatega kujunenud mustrite väljendumisest kultuuris. Nad mõlemad räägivad evolutsioonilise kehamälu ja kultuurimälu põimitusest. Nad mõlemad näevad, kuidas evolutsiooniga kehadesse sadestunud kogemused võnguvad ja elavad vanimates pärimustes ja müütides, mistõttu need tekstid on üliolulised (JBP sõnul „metatõelised“, tõelisemad kui tõesed). „Miski, mida me ei näe, kaitseb meid selle eest, mida me ei mõista. See, mida me ei näe, on kultuur selle intrapsüühilises või internaliseeritud olekus. See, mida me ei mõista, on kaos, millest see kultuur on sündinud,“xxvi kirjutab JBP, inimene elab kaose ja korra piiril, kaoses on loovus ja stiihia, vabadus ja hukatus, korras on turvalisus ja ahistatus, kindlus ja türannia. Hasso Krull tutvustab „Lingvistilist metsa“ metsa:
„“Me kõik põgeneme teinekord kultuuri eest, mille ise sajandite vältel loonud oleme. Kuid väljapääs ei seisne mitte keskme põrmustamises, vaid perifeeria tagasitulekus. Perifeeria imeline omadus seisneb selles, et seda on võimatu täielikult kultuuristada, lõplikult välja juurida. See vahest ongi too ilma tagaseinata kuur, kus õitseb metsik mõtlemine” (lk 8). “Lõppeks on ju ka perifeeria ja pärimus nabanööri pidi teineteise küljes kinni” (lk 237). Perifeerne mõtlemine muutub siin õigupoolest metsiku mõtlemise sünonüümiks, nendevaheline ühenduslüli on müüt, mis “ühendab normaalse mõtlemise perifeerse teadvusega” (lk 100) [...]Ja mõnikord sõnastab Mikita puhtalt ja täpselt asju, mida mõistmata ta polekski saanud oma nägemust kirja panna: “Kultuurilugu koosneb müütidest, ajalugu koosneb lahingute kirjeldustest. Seetõttu ongi neid kahte üsna keeruline ühendada ja üsna halb mõte on teha kultuurist ajaloo osa. Need on lihtsalt kaks täiesti erinevat lugu. Me kõik oleme kusagilt omandanud kahtlasevõitu mõtte, et tõde on tähtsam kui müüt. Kuid oma sisimas me teame üsna kindlalt, et tegelikult on müüt palju tähtsam. Tõde teadmata suudab inimene kaunis hästi elada, ent kui temalt ära võtta müüt, siis ei ole elul enam mingit mõtet” (lk 100)“xxvii.
Piisavalt kaugelt vaadates võib öelda, et nii Mikita kui JBP reanimeerivad inimese võimet mõtestada oma elu, kuid nii meetodis kui rõhuasetused on mõnevõrra erinevad (rääkimatagi vormilisest pealispinnast, kus püsivalt muigav Mikita erineb harva naeratvast JBPst nagu päev ööst). Mikita räägib autokommunikatsioonist ja selle teisendamisest, maagilise sõna taasväestamisest, JBP psühholoogialaste raamatusoovituste nimekirjas on esimeseks raamatuks Viktor Frankli Man's Search for Meaning (e.k. 2002„... ja siiski tahta elada. Psühholoog kogeb omal nahal koonduslaagrit“). Kui on olemas miks, siis elatakse üle mis tahes kuidas, tsiteerib JBP Nietzschet. Nad mõlemad osutavad teatud psüühilisele jõule, mis võimaldavad inimesel üle elada tingimusi, mis on heaoluühiskonna inimesele võimatuseni rasked ettegi kujutada. 
Samas on see aines samast materjalist, millest unenäodki, tähendab miski, millele range, mõõtva ja objektiveeriva teadusega lähedale ei pääse, aga mis inimesele endale on kõige vahetum reaalsus. Mikita loobub teaduslikkuse pretensioonist sootuks (kuigi ta lugemus on selles vallas väga suur) ja ütleb, nagu Aaro Toomelagixxviii, et peavoolupsühholoogia pole siin Võgotskist kaugemale jõudnud. JBP toetub aga autoritele (Dostojevski, Nietzsche, Jung jt), kelle suurust psühholoogina pole tunnustanud institutsionaliseeritud akadeemiline teadus, vaid usaldavama vastuvõtuviisiga ja isikule äratumisele tuginev intuitsioon. Olemise eksistentsialistlikumale tuumale ei saa teaduse objektiveeriv meetod paraku ligi (ja see ei ole muidugi teaduse kriitika, vaid osutus selle piiridele).
Nad täidavad seda tühimikku, mille suunas Marju Lepajõe osutab öeldes, et „praeguses vaimufilosoofias on midagi sügavalt leninlikku. Hing on lahkunud ka kooliprogrammidest, koos kirjandustundide pideva vähenemisega jm asjaoludel. Aineid, mille raames käsitleda vaimseid kausaalsusi bioloogiliste ja füüsikaliste kõrval, on ju väga napilt. Isegi psühholoogia ülikoolikursuses ei leia arvestatavat hinge mõistet.“xxix 


Veel ühe paralleelina võib öelda, et JBP „teeb Mikitat“ Lääne tsivilisatsioonile selles mõttes, et ta hüüab nagu Mikitagi, ärge vihake ja põlake oma kodu, oma põliskultuuri, see on maailma parim. Siin avaldub JBP konservatism, mis on täpsemalt öeldes antiutopism. Ta ei võrdle Lääne kultuuri mingi utoopilise õhulossiga (korraliku kodanikupalgaga totaalsooneutraalne igati diskrimineerimisvaba ökodemokraatia riiklikult assisteeritud eneseteostusega?), vaid teiste reaalselt eksisteerivate kultuuride ja minevikuga. See aga ei tähenda kaugeltki seda, et JBP peaks Lääne tsivilisatsiooni täiuslikuks, ei, tema suhe sellesse on nagu Churchillil demokraatiasse. Olemise skemaatilise kolmeksjaotuse – loodus, kultuur, inimene – igale jaotisele omistab ta korraga nii positiivse kui negatiivse pooluse. Müüdid hõlmavad neid kõiki, ideoloogiad seevastu on vaegmüüdid ja oma selektiivsuses ohtlikud. Näiteks see ideoloogia – nimetagem seda siis progressiivseks või vasakliberaalseks –, mis Anglo-Ameerika kultuuriruumis pikalt domineerinud on, teeb umbes järgmise lihtsustuse: loodus on hea (st vaatab mööda selle ohtlikkusest, stiihilisusest, kiskjalikkusest), kultuur on halb, sest on põhiliselt türanlikke võimusuhteid ja cis-heteronormatiivseid stereotüüpe taastootev represseerimispraktikate kogum (st vaadatakse mööda sellest, et see on mehhanism, mis korraga kaitseb looduse destruktiivse külje eest ja moondab seda inimesele elutingimusteks) ja inimene on loomult õilis ja hea (st vaadatakse mööda destruktiivsetest impulssidest inimeses endas, sellest, et ei ole põhimõtteliselt võimalik luua keskkonda, kus oleks korraga vabadus tarbida mõnuaineid ja keegi ei krabaks kedagi t**st või ei annaks kellelegi ketukat).


Üks näide. Das kollektive Unbewusste ja #MeToo
Seda, et soosuhtluse liberaliseerumise pendel peab ühel hetkel hakkama liikuma teises suunas, on palju ennustatud. Osalt puritaanlikust vimmast, osalt ajalootundmisest. „Sirbi“ #MeToo erinumbri (22. XII 2017) vestlusring algab järgmise sissejuhatusega:
„Lääne kultuur on olnud (vaikimisi) ahistamise kultuur, ahistamine on olnud süsteemne ja ulatuslik ning seda on peetud kultuuri tavapäraseks osaks. Teist märksõna, kui #metoo ei võimalda laviinina ilmsiks tulnud ahistamisjuhtumid 2017. aastale panna.“xxx 
See, et maailmaajaloo kõige võrdõiguslikumat kultuuri peetakse lausa süsteemseks(!) ahistamiskultuuriks, on ilmekas näide vaegmüüdilisest seestumisest, millest räägib JBP (ometi on õhtumaine kultuur kõige kaugemale läinud selle ideaali teostamisel, mille ta ise sünnitas, ja mille alusel kõnealused radikaalid ta üksmeelselt hukka mõistavad – milline täiuslik tänamatus ja ajaloopimedus korraga!).
Esimesele küsimusele, et miks on just sel aastal ilmsiks tulnud nii palju ahistamisjuhtumeid, vastavad osalejad Mari-Liis Sepper, Kadi Estland ja Raili Marling nagu ühest suust – Trump.
Kas pole kummaline, et USA presidendiks saab mingi, ütleme, ebakonventsionaalne karakter ja terves õhtumaises kultuuriruumis lähevad meeste ja naiste suhted kuidagi iseärnis pingesse ja krussi. Kummatigi olen nendega nõus. Ka mul on tunne, et Trumpi võit tähendas kvalitatiivset muutust kollektiivses alateadvuses. Ma ei pea Trumpi võitu üheselt põhjuseks, seos on tsirkulaarsem, Trumpi võit oli kollektiivses alateadvuse muutumise sümptom ja tagajärg ning ühtlasi selle muutuse võimendaja. Idee lendas juba õhus, ütleks Dostojevski. 
2016. aasta lõpu esseed Eesti Ekspressis alustasin nõiajahti analüüsiva Juri Lotmani tsitaadiga, et ”otse Euroopa tsivilisatsiooni kõige valgustatuma ajastu hakul, ajal, mil tehnika, kunsti, maadeavastuste, tootmise alal tehti silmapaistvaid edusamme, saavutas hirm nõidade ees ja nende julm tagakiusamine sellise hoo, millist keskajal polnud nähtud ning millega ei kaasnenud mitte üksnes taandareng kohtumenetlustes, vaid ka väga arhailiste kujutelmade taassünd” ja essees ”Tehnikaprogress kui kulturoloogiline probleem” lisab ta, et ”kiire ning plahvatuslik progress teaduse ja tehnika vallas pöörab segi kogu argise elukorra ja muudab niihästi ajastu sotsiaalset kui psühholoogilist struktuuri”xxxi. Raske on ka ettekujutada tehnoloogiat, millel oleks inimsuhetele suurem transformeerimispotentsiaal kui sotsiaalmeedial ja igasugusel suhtlustehnoloogial. Meelde tasub ka tuletada, et juba vanal heal turvalisel Obama-ajal oli feministlik tundlikkus ülipinevil (Tim Hunti ja Matt Taylori juhtumid on headeks näideteks).
Vaatame nüüd ühte teist intervjuud #MeToo teemal, sellist, kus räägivad, ütleme, hääled minevikust: pearabi Šmuel Kot, katoliku kiriku piiskop Philippe Jourdan, ülemmufti Ildar. Muhhamedžinxxxii. Selles tuleb hästi välja kui tohutult kultuurilist ressurssi on pandud ajalooliselt seksuaalsuhete reguleerimisele, millest üks on ka naiste kaitsmine (mis on muidugi vaadeldav omandi- ja võimusuhtena). Need traditsioonilised struktuurid on saanud viimasel poolsajandil kõvasti räsida ja ei ole lihtne nende funktsioone riiklikul tasemel uuesti üles ehitada (selleks peaks riik tulema nii naha lähedale, et kardan, et see ei meeldiks enamikele). 
Seepärast paistabki mulle nii Istanbuli konventsioon kui #MeToo tegelikult hoopis konservatiivse, mitte liberaalse suundumuse osadena. Need on piltlikult öeldses laiendatud nõudmised härrasmehelikkuse (taastamise) järele. Ka Feministeeriumi saadetud #MeToo lood pole lood sellest, kus meesülemus kasutab ära oma võimupositsiooni, vaid mehed käituvad, ütleme, ülimalt mittehärrasmehelikult. Samuti pole ju Istanbuli konventsioon sooneutraalne, vaid eriline staatus antakse just nimelt naistevastasele vägivallale, tähendab, see pole järjekordne samm meeste ja naiste võrdsustamise teel, vaid pigem uuel tasandil tagasipöördumine mitte just väga ammusele ajale (19. sajand meie aladel), kui tsentraliseeritud jõukasutusmonopol nuhtles mehi kaikaga ja naisi vitsaga. Aet Kuusik resümeerib #MeToo'd kritiseerivatest artiklitest ülevaadet andes, et „#metoo ei ole erikohtlemise nõudmine, see on turvalise keskkonna nõue. Kus saab muu hulgas vabalt flirtida, seksida ja kanda, mida tahad“xxxiii“. Teisisõnu, nõutakse keskkonda, mis on loomulik lastele. Nii nagu ka konfliktsituatsiooni mees-naine tahetakse modelleerida üha rohkem täiskasvanu-laps mudeli järgi st süüdiv agentsus on ainult esimesel ja suhe on a priori asümmeetriline. Ja seepärast ka vanakooli feministid on nii mürgised selle liikumise suhtes, sest nad näevad siin kategoriseerimisviisi mees vs naine-laps taaselustumistxxxiv(mingis mõttes on see soolistatud variant eespool lahatud infantiliseerumisprotsessist). 
Veel üks näide: kultuuriajakirjanik Keiu Virro? säutsub (20. II 2018) Tiit Ojasoo juhtumit kommenteerivat Eesti Ekspressi: „Ekspress, päriselt, KAKS lugu sellest, kuidas T.O küll lõi naist jalaga, aga mitte noh nagu väga valusasti? #niimitmelpõhjuselsegaduses“. Reaktsioon on igati ajastu taasmütologiseeruvale vaimule vastav.  Meeste vahelises vägivalla puhul on asine nüansseerimine, konteksti uurimine ja kuritöö raskusastme üle arutlemine kohane, kui aga tegu on naiste vastase vägivallaga, siis rakendub sama psüühilne mudel mis pühaduse teotuse korral, miska siin mõjub ilmalik-argine kvantifitseerimine sama kohatult nagu usufundamentalistile see, kui pühakirjale sülitaja süü raskust mõõdetaks tatiläraka suuruse ja kahjustatud lehtede arvu järgi. Kollektiivses alateadvuses on juba reanimeerunud arhailisemad teadvusmustrid. Ma arvan, et see on pigem lootust sisendav, sest näitab kultuuri talletunud kohanemiskihistuste elujõudu (kuigi ma ise olen paduilmalik inimene ja mulle isiklikult meeldib võimalikult ilmalik ja asine ühiselukorraldus, tähendab selline, millele soodsaim aeg hakkab paraku ümber saama.)


Kus ta ka kuskil eksib?
Minu arust on ta keskkonnaküsimustes liialt oma põlvkonna laps, täpsemini, ma ei suuda jagada tema optimismi tehnoloogilise progressi päästevõime osas. Tõsi, probleem on hoomamatuseni keeruline ja tundub, et tehniliselt iga inimelu väärtustava humanismi raames lahendamatu. a) liberaalne demokraatia, b) üle 7,5 miljardi inimese, kelle elustandard ulatub Maslow vajaduste hierahia esimesest astmest kõrgemale ja c) inimliigile kestlik ökonišš – parimal juhul saab neist valida ainult kaks ja see on väga optimistlik seisukoht. 


Niisiis, kes kardab Jordan Petersoni? 
Peeter Paan ja Pipi Pikksukk ja nende nimi on Leegion.





Kuvatõmmis intervjuust Timon Diasega









i Pankaj Mishra „Jordan Peterson & Fascist Mysticism“ NYRB 19.III 2018 http://www.nybooks.com/daily/2018/03/19/jordan-peterson-and-fascist-mysticism/
ii„Suure Otsija“ JBP pühitsemisest Kwakwaka’wakw' hõimu liikmeks on ülevaade siin: https://jordanbpeterson.com/uncategorized/kwakwakawakw-controversy/
iiihttps://newrepublic.com/minutes/147570/jordan-peterson-joins-club-macho-writers-thrown-fit-bad-review
ivhttps://www.mindingthecampus.org/2018/03/jordan-peterson-provokes-the-angry-sjws/
vhttps://www.theguardian.com/commentisfree/2018/mar/23/jordan-peterson-rage-self-help-guru-cathy-newman-twitter
viJBP 15 tsiteeritumat teadusartiklit on loetletud ta Wikipedia lehel
viiSee Youtube'i vestlus on ka transkribeeritud https://jordanbpeterson.com/transcripts/camille-paglia/
viii http://www.vikerkaar.ee/archives/22399
ixhttps://www.viewpointmag.com/2018/01/23/postmodernism-not-take-place-jordan-petersons-12-rules-life/
x„Mälestus Jacques Derridast (ei kustu)“, Vikerkaar 2000 nr 5-6, lk 112-118
xiSamuti on Foucault' nime kasutamine koontähisena igati mõistetav, ainuüksi teadusliku hoiaku „teadmine on võim“ ümberpööramise eest. Foucault' geniaalsuse mõju varjuküljest olen kirjutanud pisut siin: „Gutenbergist Zukerbergini ehk Kuidas kommunikatsioonitehnoloogiad inimest ja ühiskonda muudavad“ Postimees 12.I. 2018 
Feminismidiskursuse mittekonstrueeritud „õlgpersooni“ võib leida näiteks kogumikust 20. sajandi mõttevoolud TÜ Kirjastus 2009, lk 801-805
xiihttps://www.currentaffairs.org/2018/03/the-intellectual-we-deserve
xiiihttp://www.vikerkaar.ee/archives/22718
xivhttps://www.americanthinker.com/articles/2018/03/jordan_peterson_is_driving_his_critics_to_desperate_attacks.html
xvkogumikus Kultuurisemiootika, Olion, 1990, lk 353, tlk Inta Soms
xvi„Vaenlase pale: järelkaja Jokela draamale“ Postimees 8. XII 2007 https://www.postimees.ee/1736149/vaenlase-pale-jarelkaja-jokela-draamale
xvii „Joseph Knechti lootuste luhtumine. Märkmeid neoinfantiilsusest“ kogumikus Õhtumaa Eesti II, Fabian 2017 lk 176
xviii https://www.theguardian.com/global/2018/jan/21/jordan-peterson-self-help-author-12-steps-interview
xix vt nt https://www.youtube.com/watch?v=5ER1LOarlgg
xxhttp://www.weeklystandard.com/jordan-peterson-saves-the-world/article/2012010
xxihttps://www.vox.com/world/2018/3/26/17144166/jordan-peterson-12-rules-for-life
xxii samas
xxiii https://www.canindia.com/are-boys-and-men-being-set-up-for-failure/
xxiv https://www.telegraph.co.uk/men/thinking-man/did-controversial-psychologist-jordan-peterson-become-right/
xxv samas
xxvi https://harvardmagazine.com/1998/09/right.chaos.html
xxvii http://www.vikerkaar.ee/archives/378
xxviii vt intervjuu Aaro Toomelaga Sirp 26. I 2018 või http://mihkelkunnus.blogspot.com.ee/2018/01/intevjuu-aaro-toomelaga.html
xxix „Milleks rahvuslikkusele tõlkimine?“ Akadeemia 9, 2014 
xxx http://sirp.ee/s1-artiklid/c9-sotsiaalia/me-ei-lahku-enam-tantsuporandalt/
xxxi http://mihkelkunnus.blogspot.com.ee/2016/12/2016-suureparane-aeg-kollektiivseks-ja.html
xxxii https://arvamus.postimees.ee/4420719/ak-kusitlus-mufti-rabi-piiskop-ja-vasakpoolne-soorollidest-bitcoinist-ja-kosmosest
xxxiii„Keegi ei keela flirtimist“ http://feministeerium.ee/keegi-ei-keela-flirtimist/ vaadatud 20. I 2018
xxxiv Tuntuimad vahest Margaret Atwood ja Germaine Greer, aga heaks näiteks on ka eelviidatud vestlus JBP ja Camilla Paglia vahel ja näiteks Melanie Phillipsi sõnavõtt debatil „Kas #MeToo on läinud liiga kaugele?“ https://www.youtube.com/watch?v=elfHSRd6nUA&feature=youtu.be
Atwood: https://www.theglobeandmail.com/opinion/am-i-a-bad-feminist/article37591823/
Greer: https://www.smh.com.au/world/germaine-greer-challenges-metoo-campaign-20180121-h0lpra.html


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 08:40 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
9. aprill 2018Palgalõhe kujunemisest 


Ilmus ERRis 04.04.2018



Palgalõhe kujunemisest

Mihkel Kunnus



Palgalõhe on üks õige hiline tsivilisatsioonipahe. See saab kohe selgeks, kui pilk ajalukku heita. Selleks, et saaks üldse eksisteerida selline asi nagu palgalõhe, mida saaks kenasti mõõta ja arvuliselt väljendada, on esiteks vaja raha – see on kõvasti noorem nähtus kui inimliik. Teiseks on vaja üldist palgatööd ja see on lausa verinoor nähtus.
Näiteks Virginia Woolf mainib feminismi kullavaramusse kuuluvas essees „Oma tuba“ (1929, e.k. 1997), et sellest pole veel poolt sajanditki kui naine võis hakata seaduse järgi üldse isiklikku raha omama.
Selles punktis on veel eraldumatult koos kaks probleemi, millest üks on enam-vähem täielikult lahendatud, aga teine – sugugi mitte vähem oluline – märkamatuks unustatud.
Esimene on sooliselt diskrimineerivad seadused. See probleem on enam-vähem täielikult lahendatud (soolised eristused on jäänud veel vaid sõjaväe ja abieluga seonduvas).
Teine on palju üldisem ühiskondlik protsess. Nimelt see, mil määral on tehtava töö tulemus rahaliselt vahendatud. Ega inglise naised ju 19. sajandi lõpuni käed rüpes istunud! Nad tegid kõvasti tööd, aga see ei konverteerunud toona (otseselt) rahaks (nende endi kätte). Ometi on just selles protsessis väga palju tänapäeva probleeme. Üldisemalt siis selles, mil määral inimese elufunktsioonid vahendatud rahaga. 
Kui heidame nüüd pilgu kodumaale 19. sajandi lõppu, näiteks A. H. Tammsaare isatallu, siis näeme, et isegi maksukoormusest tasuti vaid näpuotsake rahas, muidu ikka teopäevades ja talusaadustes. Vaid väga väike osa toonase (maa)inimese elutoimingutest oli vahendatud rahaga.
Veel: kuigi raha ise on väga vana nähtus, siis palgatöö, ammugi üldine, normiks saanud palgatöö, pole seda teps. Raha on ajalooliselt olnud eelkõige kaubavahetuse hõlbustamise vahend. Samuti on raha selline tehnoloogia, mis võimaldas üha võimsamalt keerustuva tööjaotuse, tähendab, siiani käiva protsessi, mis kätkeb endas üha suuremat spetsialiseerumist, efektiivsuse tõusu ehk kokkuvõtlikult majanduskasvu.
Ei ole möödas veel kuigi palju põlvkondi sellest ajast, mil enamus inimesi elas maal ja raha eest osteti peamiselt mõningaid tööstuskaupu – toit, kodusoe, riietus jms oli suuresti hangitud rahalise vahenduseta (küllap vargamäelastele kõlanuks mõiste „tasustamata majapidamistööd“ sama pentsikult nagu „magamistasu“ või „seedimispalk“). Tänapäeva urbaniseerunud ühiskonnas on aga enam-vähem kõik eluvajadused ja -toimingud rahaliselt vahendatud (isegi keha füüsilise koormamise eest maksame spordiklubides).
Seepärast sai põline linnainimene George Bernard Shaw öelda juba 1905. aastal, et „üldine austus raha vastu on meie tsivilisatsiooni ainuke lootusrikas tõsiasi“, sest „raha ja elu on lahutamatud“, lühimalt: „Raha on elu“.
Selles inimkonna suurprotsessis, kus eluvajaduste ja -toimingute naturaalmajanduslik ja käsitöölik rahuldamine muutub üha enam mehhaniseerituks, robotiseerituks, tööjaotuslikuks, spetsialiseerituks ja rahaliselt vahendatuks, on siiski üks valdkond, kuhu see protsess laieneb väga vaevaliselt. Kummatigi on see üks elu kesksemaid valdkondi. Nimelt paljunemine ja kasvatamine, uute täisinimeste „tootmine“.

XX sajandil on see protsess siiski väga jõudsalt ka sellesse valdkonda tunginud, täpsemalt siis on väga suur osa kasvatusfunktsioonist läinud kasvatusinstitutsioonide ja kasvatusspetsialistide kätte. Lapsed viibivad üha rohkem kasvatusasutustes, lasteaedades, koolides ja ka trennides ja huviringides.
Üks asi, mis takistab selle protsessi veel kaugemale arenemist, on see, et laste kasvatamine on miski, mille puhul lapsevanemad ise ei taha seda liiga palju, saati täielikult spetsialistidele delegeerida, vaid vähemalt mingil määral ka ise n-ö põlve otsas nokitseda (see on valdav, aga mitte universaalne).
Ja siin on ka selge sooline disproportsioon, bioloogiline asümmeetria, mida üks spetsiifiline hilisuusaegne õhtumaine moraalinägemus ebaõiglusena tajub – naise osa reproduktiivfunktsioonis on kehvemini spetsialistidele delegeeritav, mistõttu paljunemine tekitab naise elus suurema ajalise katkestuse rahaliselt vahendatud tööjaotusprotsessis (st spetsialiseerumiskarjääris). Üks selle kaasnähtudest ongi see, mida kutsutakse sooliseks palgalõheks: naised on vähemal määral integreeritud rahaliselt vahendatud tööjaotusprotsessi.
Need, kes tajuvad seda ebaõiglusena, peavad leidma lahendusi, kuidas minimeerida katkestusi selles protsessis ehk teisiti öeldes naise karjääriredelil.
Lahendused sõltuvad tihti kaasmotivatsioonidest. Kui selleks on näiteks häiritus mehe karjääri katkestamatusest, siis tuleks kuidagi kohustada või vähemasti soodustada seda, et mees tegeleks lapse kasvatamisega (seda teed on näiteks läinud Rootsi). Selle valiku miinus on vähemasti mingil määral see, et sellisel juhul ei pühendu kumbki täielikult ei lapsekasvatamisele ega tööle. Seega tähendab see meetod sammukest vastassuunas võrreldes selle üldise ühiskondliku suundumusega, kus tööjaotus ja spetsialiseerumine üha võimenduvad.
(Samuti on muidugi võimalus üldse mitte lapsi saada või palgata pereväline kasvatusspetsialist (lapsehoidja). Nende lahenduste miinused ja plussid on üsna ilmselged, nii üksikisikule kui ühiskonnale tervikuna).

Ameerika ettevõtja ja publitsist Penelope Trunk kirjutab: „Reaalsus on see, et täiskasvanud jaotuvad üldiselt järgmistesse kategooriatesse:
need, kes on pühendunud lastele;
need, kes on pühendunud oma tööle;
need, kes pole pühendunud ei perekonnale ega tööle. Nad ei ole nii head ei töötajate ega vanematena kui esimesed, sest nad keelduvad valimast ühte teed (või nad on pühendunud millelegi, mis ei hõlma ei raha ega perekonda, näiteks maalimisele).“
Pole ka Trunki tõdemus ju tegelikult midagi muud, kui osutus sellele, et spetsialiseerumine tõstab tehtava kvaliteeti. Ja see printsiip kehtib ka peresiseselt. Peresisest spetsialiseerumist on üldiselt kutsutud soorollideks ning seda spetsialiseerumisjaotust on põlvest põlve edasi antud. Taas ökonoomia huvides – et ei peaks alatasa uuesti leiutama.
Muidugi on sellisel spetsialiseerumisel ka varjuküljed: jäikus ja vähene paindlikkus. Ja lisaks ürginimlik tunne, et sulle on kehvem töö sattunud. Nagu Uku Masing on sapiselt öelnud, et üks surmatõbine peab oma haigust teise surmatõbise omast ikka hullemaks. Nii lasebki lapsevanem tihti spetsialiseerumise asemel lastel erinevaid kodutöid teha kordamööda – seekord peseb üks nõusid ja teine koristab, järgmisel nädalal vastupidi.
Olgu. Mida siis teha, kui Exceli-tabeli õiglustunne ei anna kuidagi rahu? Kuidas hajutada soolise asümmeetriaga spetsialiseerumist rahaliselt vahendamata lastekasvatamisel (mis korreleerub omakorda karjäärikatkestustega jne)?
Mehaaniliselt vaadatuna on siin kaks varianti – teha naise reproduktiivtöö rahaliselt vahendatuks, tähendab, kehtestada raseduspalk, sünnitamispalk, imetamispalk jne (tänu lutipudeli leiutamisele saab imetamispalka teenida ka mees). See aga ei kaota karjäärikatkestust. Seega teine variant oleks naine võimalikult kähku tööle tagasi torkida või meelitada.
Võib uhkelt tunnistada, et torkimise teed pole Eesti läinud (erinevalt maadest, kus sünnitoetus on nii väike, et pole võimalikki lapsega koju jääda), aga ka meelitamisele töötatakse vastu, sest lapsega kodus olemine on tehtud rahalises mõttes väga mugavaks. Ja see on hea, sest me oleme väljasuremise äärel vaakuv väikerahvus.
Küllap oleks üks variant ka umbes taoline, mida Rootsis rakendatakse: et n-ö riiklik vanemapalk hakkab kahanema, kui seda ei võta vähemalt osaliselt välja ka teine lapsevanem.
Siin on muidugi tegu maailmavaateliste asjadega, sellega, kui palju peetakse heaks võrdsuse nimel efektiivsuse vähendamist (kordamööda jaotuse korral ei pühendu kumbki ei lapsele ega tööle samal määral kui siis, kui üks teeb üht, teine teist. Ja väga harva on ka töö- ja kasvatusanded võrdselt jaotunud).
Võib muidugi öelda, et efektiivsus on kõigest raha. Aga seda on ka palgalõhe. Pealegi rahaga on nagu toiduga – selleta elada ei saa, aga see ei mõtesta su elu. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:53 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. märts 2018Fossiilakadeemik soovitab Eestimaale eutanaasiat 


Ilmus ajalehes „Postimees“ 10.03.2018


Fossiilakadeemik soovitab Eestimaale eutanaasiat 




Anto Raukase propagandabuklett kannab endas elukeskkonda suhtumisest halvimat ja hukatuslikumat, mis industriaalajastust pärandiks võtta


Anto Raukas „Fosforiit – meie ühine rikkus“ Paradiis. 2017. 118lk 

Mihkel Kunnus


„Vanadus on hukas!“, oli mu esimene mõte, mis selle raamatu läbilugemise järel pähe kerkis. Mõistagi on tegu rohkem kehva vaimukuse ja sõnamänguga kui vähegi adekvaatse hinnanguga. Loetagu või Anto Raukasest (s.1935) kuus aastat vanema akadeemiku Jaan Einasto (s. 1929) intervjuud „Tartu Postimehele“ möödunud aastal (22. XII 2017 „Astrofüüsik JaanEinasto: kui me Maal kõik vussi keerame, siis teeme seda kaMarsil“). Jaan Einasto soovitab seal väga tunnustatud Ameerika akadeemiku Jared Diamondi (s. 1937) raamatut „Collapse“, sest „Diamond on uurinud suhteliselt väikesi tsivilisatsioone, näiteks Gröönimaa hukkunud viikingite tsivilisatsiooni, inkade tsivilisatsiooni, Vaikse ookeani saarte tsivilisatsioone, mis olid suhteliselt suletud maailmad.
Diamond analüüsib, miks mõned tsivilisatsioonid arenevad mõistlikult, kuid mõned on hävinud. Ta tahab teada, mis põhjused viisid mõne tsivilisatsiooni katastroofini ning kuidas nende hoiatavate näidete varal vältida katastroofi kosmoses oleval saarel, Maal.“ Ning küsimusele, mis erinevus on kultuuridel, kus suudeti uuele üle minna ja kus kõik hävis, vastab ta keerutamata:
„Põhiline vahe on loodusressursside kasutamises. Maa on isoleeritud, ressursse on nii palju, kui on, ega rohkem kui maakeral neid ole. Arvesse ei tule ka Maa sisemuses olevad ressursid, inimesed saavad kasutada ainult maakoores olevaid varusid ja nende hulk on piiratud.


Nii suurele hulgale inimestele, nagu praegu Maal elab, samasuguse tarbimiskiiruse juures ressursse ei jätku. Kui senine areng jätkub, siis juba selle sajandi keskel juhtub midagi, inimese tegevus viib muutusteni. Millised need on, milline on üleminekustaadium – kas tormiline või rahulik –, ei tea keegi. Hävinud tsivilisatsioonide näitel võib öelda, et lõpp on olnud tavaliselt vägivaldne, näiteks kohalikud sõjad. Aga sõda pole kunagi olnud täielik häving, keegi jääb ikka ellu.“ See seisukoht on kõike muud kui originaalne. Ka eesti meediavahendas mullu sügisel ajakirjas „BioScience“ avaldatud hoiatust, mille autoriks oli 15 364 teadlast 184 riigist, sealhulgas ka Eestist, ja mis oli jätkuks 25 aastat tagasi avaldatud samalaadsele avalikule kirjale, millele oli toona allakirjutanuid „vaid“ 1700 ning nende seas ka suurem osa tol hetkel elusatest Nobeli preemia laureaatidest. Sõnum on lihtne ja loogiline, kui inimkond kurssi ei muuda, terendab tema jaoks ees katastroof. Põhjuseks on ikka elupaikade kadu ja metsade häving, reostamine ja põhjavee saastumine, kliimasoojenemine, ookeanides laienevad surnud alad, kontrollimatu inimkonna kasv ja muu selline. Akadeemik Jaan Einasto annab siin ainuõiget nõu: „Tuleb soodustada tegevust, mis toetab alalhoidlikku elulaadi nii kodus, riigis kui Maal tervikuna. Meil Eestis on mitu eelist: inimese kohta on kõvasti maad, on põhjavett, metsa on õnneks. Diamondi analüüsi põhjal on metsade hävitamine kultuuride hävimise üks väga oluline tegur. Et inimesed muretsevad Eesti metsa pärast, sellel on tõsi taga. Metsa tuleb ka kasutada, aga esmalt on vaja välja selgitada, mis on mõistlik tasakaal. Mets on habras keskkond, põllumaa samuti, sedagi ei tohi kunstväetistega ära tappa.“


Küsimusele, et mis on praegu ohtlik, vastab akadeemik Einasto: „Ohtlik on praegu see, et Eesti arengus on üleminekuperiood, varakapitalism, kus valitseb raha ja pime usk selle võimu “ ja „Samuti on meie haigus kõigi ressursside ainuüksi rahaks ümberarvestamine. See on vale. On väärtusi, millel on suurem väärtus kui ainult rahaline,“ räägib ta: „Kõik algab perest, pere ongi kõige olulisem. Siis kodu, siis kodumaa ja nii edasi. Kõik selles liinis on väärtuslikum kui mammona.“
Akadeemik Anto Raukas aga teeb kõnealuses raamatus kõik vead ja lollused, mille eest Einasto koos maailma teadusüldsusega hoiatab. Ta arvutab sügaval maapõues asuva fosforiidi rahaks, soovitab jätkata põllumaa kunstväetistega tapmist ja veekogude reostamist ning seda kõike takkapihta suure ala põhjavee hinnaga. Anto Raukase fosforiidiraamat on täiuslikult ohtlikrumal ja lühinägelik, nii täpselt loodus- ja inimvaenulik kui veel olla saab.


Raukas osutab prognoosidele, mille järgi Maa rahvastik kasvab aastaks 2050 9,7 miljardini ja aastaks 2100 14 miljardini ning „kõik need inimesed tahavad ka süüa, milleks on vaja suures koguses mineraalväetisi, sealhulgas fosforväetisi. Seetõttu on Eesti fosforiidi kasutuselevõtt tulevikus paratamatu“ (lk 11). Jajah, paratamatu, teame-teame. Küllap siin on ka raamatu suurim väärtus, nimelt näitliku õppematerjalina mõnele retoorikakursusele. Sest selliseid kohmakaid ja ka algajale tekstianalüütikule läbinähtavaid retoorikavõtteid on siin palju. Näiteks rohelised saavad ikka eesliite puru- või ultra-. Ilmekaks näiteks autori enese positsioonist on seegi, et sealt paistavad äärmuslike keskkonnakaitsjatena isegi nii argised ja kiretud tegelased selles vallas nagu Taavi Rõivas ja Keit Pentus (lk 111). „Toogem näiteks Nabala väheväärtusliku looduskaitseala loomise, mis jääb Taavi Rõivase poolt juhitud Reformierakonna valitsuse häbiplekiks aastakümneteks“ (lk 17).
Mingi väärtus on sel kogumikul ka aimekirjandusena, sest antakse väike referatiivne ülevaade fosfori avastamisest ja ajaloolisest kasutamisest. Seda aga sellisel tasemel, mis on kenasti ka kooliõpikutes, Vikipeedias ja ENEKEses. Ent teatud väärtus on ka kunagiste nn fosforiidisõdade tausta avajana. Seal kaitseb ta seisukohta, et teadlased ei saanud nõukogude ajal välja öelda fosforiidisõja peapõhjust – hirmu tohutu sisserände ning eesti keele ja kultuuri säilimise pärast. Täiesti võimalik, et see ka nii oli. Ja Anto Raukas panustabki siin noortele, kellel puudub emotsionaalne side fosforiidisõjaga. „Tädi Maali mõttemaailma me ei muuda, aga noored on õnneks mineviku taagast vabad“(lk 110). Eks ta ole. Aga tulevikutaagast ei ole. Ja kardetavasti siin teeb Raukas oma järjekordse möödalasu. Noored põlvkonnad pole küll fosforiidisõdadega emotsionaalselt seotud (siinkirjutaja sündis 1982 ja minu kaevanduslikud kired piirdusid 80ndate lõpul koduaia liivakastiga), aga arusaadavalt üha keskkonnateadlikumad, sest kaalul on ei rohkem ega vähem kui nende eluvõimalused.


„Eesti inimesed on kõigi maavarade kaevandamise vastu, kuid virisevad hommikust õhtuni väikeste palkade ja pensionite ning ebapiisava arsti- ja sotsiaalabi üle. Kuid ainult linnulaulu kuulamisega rikkaks ei saa. Selleks on vaja majanduse kardinaalset ümberkorraldamist ning loodus- ja majandusseaduste arvestamist. Eesti fosforiidi koguväärtus ulatub aga sadadesse miljarditesse dollaritesse.


Vaidlused Rail Balticu üle pole veel kaugeltki lõppenud ja paljud lühinägelikud inimesed seostavad seda Eesti maavarade kuritahtliku väljaveoga. See on asjatu kartus, sest keegi ei hakkaks ju välja vedama mahukat odavat tooret, vaid ikkagi hinnalist valmistoodangut ja sedagi vaid vajadusel,“ loitsib Raukas „Äripäevas“(10. V 2017 „Hakkame fosforiiti kaevandama“).
Ka kõnealuse kogumiku üks peatükk on lapsiku retoorilisusega pealkirjastatud „Kas eestlaste eesmärgiks ongi elada võimalikult vaeselt?“(lk 14). Jah, see on väärtusküsimus. Kas võtta niigi vigastatud ökosüsteemist viimane, rikkuda veerežiimide lõhkumise hinnaga veelgi mullastikke ja veekogusid, kaapida veel välja taastumatud loodusvarasid, teha üks kiire ja lustlik lõppvaatus business as usuali meetodil või võtta kuulda Jaak Einastot ja rohkem kui viiteteisttuhandet teadlast ning panustada ökoloogilisele jätkusuutlikkusele. Kas püüda veel kümme-kakskümmend aastat jätkata vanaviisi, et siis maanduda seda valusamalt või suunata vaimne potentsiaal ja tehnoloogiline arendustöö selle elutähtsa ülesanne lahendamisele, mis seisab inimkonna kui terviku ees, tähendab (taas)integreerida end isetaastuvatesse suletud aineringetesse. Seevastu Anto Raukas pakub dmitrikaramazovlikku lahendust – teeks ühe ilge kräu, joodaks ka iga talumehe šampanjat täis, küll pärast saab mis saab! Ökoloogilisest ja kestlikkusele orienteeritud vaatepunktist sõnastatuna võib öelda, et fossiilakadeemik Raukas soovitab Eestimaale eutanaasiat. 


*


Eelmiste põlvkondade elutarkus ja settinud kogemused on ikka olnud üheks konservatiivsuse positiivseks kandeteljeks. Nüüd on aga põlvkondade vahetus jõudnud sinna maale, et elutarkuse struktuursesse rolli on sattunud üks inimajaloo rumalamate kreedodega sajand – XX. sajand. Raske on näha praegu midagi tagurlikumat ja hukatuslikumat, kui selle ajastu industriaalloogika jätkamist igal tasandil, alates suurtööstuslikust metsa- ja põllumajandusest ning lõpetades fossiilenergeetika ja tsentraliseeritud elektritootmisega, Rail Baltic, hiiglaslik tselluloositehas ja forsseeritud raie on siin headeks näideteks, mis ühtlasi ähvardavad saada mitte niivõrd isetäituvateks ennustuseks kuivõrd iseennasttäitvateks kalmukääbasteks. Siin soovitaks „vana korra kaitsjatele“ mõtteeksperimenti, mida kasutas sageli Uku Masing. Pani käesolevale aastaarvule näiteks 1000 aastat juurde ja rääkis siis, et uskuge, tuleb ka aasta 2963 ja vaid ülim kõrkus lubab arvata, et juba praegu oleme saavutanud arengutäiuse kõrgplatoo. Ühiskondlike protsesside muutumiskiirus on pigem tõusnud, mitte kahanenud ja piisab kui mõelda sellele, palju on muutunud näiteks viimase saja või kahesaja aastaga ning siis mõtteharjutusenagi kujutleda, kuidas vaadatakse meile tagasi aastast 2117 või 2217 ning kuidas hinnatakse praegust kujutlust, et ka nemad peavad seal elama ikka globaliseeruvama, ikka robotiseeruvama, ikka kasvava majandusega jne vabaturu-kapitalismis. Õnneks on näha, kuidas järjest laiemad rahvahulgad ja üha enam noori on asunud keskkonnakaitsele. Kodanikeühendus Eesti Metsa Abiks on väga heaks ja innustavaks näiteks. Kui võideldakse Rail Balticu hiigeltorta trassivaliku vastu, laastava metsapoliitika vastu, hiigelsuure tselluloositehase vastu, siis pole see vastuhakk mis tahes suurele projektile, vaid oma elukeskkonna kaitse, tuleviku kaitse. Küllat võiks teha suuri ja rahamahukaid projekte, mis sellega kenasti klapiks. Näiteks hajutatud elektritootmisvõrgustiku ülesehitamine. Naeruväärsed on need jutud, et põlevkivile pole alternatiivi. See on taastumatu loodusvara, mille pinnalähedasemad ladestused on juba ahju aetud. Kui sellele pole alternatiivi, siis on kõik tuksis, võib pillid peagi kotti panna. Õnneks nii fatalistlikku pessimismi eriti ei esine. 



Kaanepilt







SONGERMAA
Toomas Kiho




üksinda koduteed
ei enam metsa põlispuid
on kadund kõik


vainudel puhub tuul
ei enam jõgi voola siin
on songermaa


virnas maas vana laas
kes kaevas kruusa hiiemäelt
on müüdud kõik


viidud paas liiv ja maak
ei enam kuulda linnuhäält
on songermaa


sirge tee kumab ees
kes rajas tara läbi maa
on müüdud kõik


pisarias kibedais
ei enam laula ükski rind
on songermaa


üksinda meie kõik 
ei enam aateid oma keelt
on müüdud kõik


üheskood kadudes
ei enam kodu ole see
on kadunud kõik


oleme sead songermaal

(„Akadeemia“ nr 12, 2017)


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:03 6 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


10. veebruar 2018#MeToo ja Neverland 
Ilmus 10.02.2018 ajalehes „Postimees“. Kirjutatud kolm nädalat varem.





#MeToo ja Neverland




„Miski ajab nad jalule. Kõik muu taandub, peale tuleb see lämmatav, kogu maailma enda alla mattev ärevus. Nad tunnevad läbematut vajadust tegutseda, sest midagi peab ju ometi tegema! Aga mida? Seda nad veel ei tea. Kuid teistmoodi ka ei saa, nad on juba jalul ja ärevus aina kasvab.“


Nii algab Urmas Vadi võrratu „Neverland. Romaan inimeste vahelistest suhetest“. Just oma ebamäärasuses on see epiloog väga tabav ning annab edasi seda sihti ja süüdlast otsivat ärevat rahulolematust, milles tänapäev elab. Erinevad nõiajahid ja lintšimismeeleolud, mille üheks avalduseks loeks ka paljukajastatud #Metoo, on selle väljendused. Kuna elame just nimelt psühholoogilises reaalsuses ja just nimelt see mõjutab enim meie isiklikke ja ka poliitlisi otsuseid, siis ei saa seda kuidagi ignoreerida. 


Kes on õige kaasarääkija?
Üks esimesi kohalikke reaktsioone #MeToo'le oli küsimus, miks mehed (kõrvulukustavalt) vaikivad. Küsimus oli mõneti õigustatud. Kuigi üldiselt peetakse elementaarseks, et argument ja selle esitaja tuleb hoida selgelt lahus, siis see teema on nõnda tundlik ja psühhologiseeritud, et nii ranget kainemõistuslikkust on siin raske nõuda. Küsimus, kellel on pädevus rääkida, seguneb kiirelt ja lahutamatult küsimusega, kellel on õigus rääkida. Kui kaugele peab ulatuma kaasarääkija elukogemuslik ja moraalne neitsilikkus? Kui füüsika nobelist Niels Bohr võis rahus öelda, et ekspert on see, kes on teinud oma kitsas valdkonnas kõik võimalikud vead, siis soosuhtluse kohalt ollakse tihti vastupidisel seisukohal. Eks see teema puudutab paljusid nii sügavast ja arhailisest kihistusest, kus mõistus ja südametunnistus ei ole veel eristunud.
Kahtlemata on kuival maal ja merele minemata kerge karisid vältida ning samuti saab see inimene tõesti siiras eneseusus vanduda, et ta ettekujutlus endast kui superkaptenist ei kahjustuks ka tormiseimal merel. Tõsi, seda kujutlust ei saa a priori ümber lükata. Ega ka kinnitada. Nii võib ka soosuhtluse ideaalversioone kõige siiramalt jutlustada see, kes karisid on vältinud koos merega. Samuti puudub sugudevahelisi suhteid vaagides neutraalne positsioon – ole, kes oled, alati saab sind süüdistada oma soo eelistamises. Või vihkamises. Võiks ju mõelda, et küllap oleks sooelust rääkima kõige õigem see inimene, kel on pikaajaline (nt ühe lapse täisealiseks saamise kestus) edukas suhe parasjagu edasi kestmas, aga seegi „kõige õigem“ oleks siin üsna tinglik, sest tegureid on väga palju ja iga isikliku kogemuse üldistusjõud väga madal. Enda positsiooni põhjalik teadvustamine on vajalik aga just seetõttu, et enne üldistamist see õigest kohast maha lõigata.


Mahataandamatu isiklikkus
Sooeluga mõneti nagu kooliga: kõigil on selle kohta arvamus – õige kõigutamatu ja veendunud sealjuures – ning see arvamus on väga tugevalt seotud isikliku kogemusega: kellele oli kool koht sõpradega kohtumiseks ja eduelamuse saamiseks, kellele sunnipõrgu alanduse ja kiusamisega. Isiklik koolikogemus võib olla nii radikaalselt erinev, et ühise keele leidmine sel teemal pea võimatu.
Sarnaselt on soosuhtlusega. Maailmapilti sügavaimalt mõjutava isikliku kogemuse värving võib olla akommunikatiivsuseni erinev. Seksuaalselt atraktiivne ja seksuaalselt eemaletõukav inimene elavad täiesti erinevates kogemuslikes omailmades. Ja just kogemused vastassooga – see, kuidas nemad suhtuvad sinusse – annavad põhihäälestuse suhtumises vastassoosse ja esmase kujutluse sellest, millised nad on. Üks neiu võib olla veendunud, et mehed on ühed igavesed kiimakotid, kes muudkui jõllitavad ja käperdama kipuvad, teine võib olla veendunud, et nad ei tule hädavajadusteta rääkimagi. Ja mõlemal on õigus, lihtsalt nende sooline sotsialiseerumisprotsess on radikaalselt erinev olnud. Samuti ei saa seda protsessi läbi teha kiirelt ega mõne (pagulastele mõeldud) flirtimiskursuse raames, sest kultuuriliselt etteantud võrdlemisi laiad piirid peavad kitsenema vägagi erinevate individuaalstete omaduste tõttu.


Soosuhted on pinges. #MeToo kolm aspekti.
Väga üldiselt sõnastatuna: meie ühiskonnas on soosuhted kriisini pinges ja kreenis. #MeToo on selle üks ilming. Selle teine, suuremahulisem aspekt on üksindus, üha rohkemate inimeste suutmatus leida endale paariline ja luua perekond. Ilmekaks näiteks probleemi mastaapsusest on tõik, et käesoleva aasta alguses andis Briti peaminister Theresa May spordi- ja kodanikuühiskonna ministrile Tracey Crouchile ka niinimetatud üksindusministri ülesanded. Selle sammu lähtekohaks olid uuringutulemused, mis näitasid, et üksindus pole vanade inimeste probleem nagu võiks arvata, vaid suurim 15-34 aastaste seas.Siin olekski hea koht juhtida tähelepanu #MeToo debati kolmele tähenduslikule aspektile. 


Esiteks, ületamatu sotsiaalne noorus
Kogu debatt ja poleemika toetub olukorrale, mis on normaalne enne püsisuhte ja perekonna loomist, tähendab, partnerivalik, otsimine, huvitatud soole lähenemine jms. See eluetapp, mis on veel lähiaajalooliseltki olnud üsna lühike, on saanud normaalseks vaikeolekuks kirjeldatavale olukorrale. Kasvatuspsühholoogia rajaja, ameeriklane Stanley Hall avaldas aastal 1904 mahuka raamatu pealkirjaga „Adolescence“, adolestsentsus. Ta lõi selle mõiste tähistamaks sotsiaalset iga, mil inimene pole sotsiaalses mõttes enam laps, aga ei ole ka veel täiskasvanu. Ta osutas sellele, et veel 19. sajandil (Ameerikas) astuti lapsepõlvest enamvähem otse täiskasvanuellu. Ühiskonnas olid rollid ja tööd sedavõrd vähekeerukad, et sai (loomulikult vajaduse tõttu ka pidi) nii noor inimene kohe astuda tööellu. 20. sajandi alguseks aga venis küpsemine vastava sotsiaalse valmiduseni 20nda eluaastani. Toonased täiskavanulikkuse viis põhitunnust tunduvad tänapäeval üsna iganenutena – haridus on omandatud, vanematekodust on lahkutud, töökoht on olemas, on abiellutud ja lapsed on olemas. Eriti iganenutena mõjuvad nad sellises sõnastuses, tähendab, lõpetatud tegevustena. Ometi on see ajalooliselt nii olnud. Tänapäeval on aga elutempo sedavõrd kiirenenud, ühiskond ja selle nõutud oskused sedavõrd keerustunud, et sellises mõttes täiskasvanuks ei saagi enam saada. Ei küsita ju enam ametit, vaid kus sa hetkel töötad. Kunagine rahvatarkus „kakskümmend kaks – viimane taks“ kõlab täieliku anakronismina ning ka Martin Helme kasutatud kurikuulus maamärk 27 aastasest lastetust naises kõlas nii eelajaloolisena, et seda kasutati võidukalt ja mõnuga demonstratiivseks solvumiseks. 
See näitab Vadi romaani pealkirja täpsust. „Neverland“ oli ju fiktsionaalne asukoht, kus ei vananetud, see oli kodumaa Peeter Paanile, poisile, kes keeldus suureks kasvamast. Sisemisest keeldumisest on aga saanud paljude jaoks väline võimatus.


Teiseks, väljapääsuta diskosaal
#MeToo debatt ei suuda kohe kuidagi püsida nö ajendprobleemi juures, tähendab, sellise ahistussituatsiooni juures, kus keegi mõjukal positsioonil olija kuritarvitab oma mõjuvõimu seksuaalsetel eesmärkidel. Väga kiirelt läheb jutt kõikvõimalike muude ebameeldivate kokkupuudeteni, alates traumeerivatest hääletamiskogemustest ja lõpetades kollegi jultumusega firmapeol. Kõnekas on seegi, et mitte üks Feministeeriumilei saadetud isiklik lugu ei kirjelda juhtumit, kus ülemus või mõni muu võimupositsioonil olev inimene nõuaks seksuaalseid teeneid. Ikka räägitakse ärritatusega sellest, kuidas keegi käitus ööklubis või hämaral tänaval vastikult. Nii resümeerib ka Aet Kuusik #MeToo'd kritiseerivatest artiklitest ülevaadet andes, et „#metoo ei ole erikohtlemise nõudmine, see on turvalise keskkonna nõue. Kus saab muu hulgas vabalt flirtida, seksida ja kanda, mida tahad“ii. See on turvalise keskkonna nõue, miski, mida pole raske mõista, sest soosuhtlus raskestivälditavas ja möödumatus teismeeas võib olla talumatuseni rabe ja neurootiline. „Noorelt pole häbi olla noor,“ on tabavalt öelnud A.H. Tammsaare. Kui ühiskondlik formatsioon sotsiaalse ja bioloogiline vanuse juba liiga lahku käristab, võib tekkida parandamatu frustratsioon küll. 


Kolmandaks, lahendusi ei pakuta.
Tähenduslik on seegi, et kogu selle moraalipaanika konstruktiivne osa on praktiliselt olematu. Kui küsida, et mida siis ette võtta, siis moraliseeriv marukoor vaibub mõneks üksikuks vaikselt pobisevaks hääleks ja kui mõni ettepanek ongi, siis on see nii hädine ja elukauge, et meel läheb neid kuuldes haledaks. Näiteks äsja ahistamisteemalise doktoritöö kaistnud Katri Lamesoo vastab küsimusele, mida saaksime kohe ära teha järgmiselt: „Sellise küsimuse esitamine iseeneses viitab asjaolule, et palju pole enam teha jäänud. On märgiline, et „kas“ küsimuste asemel „kuidas“ küsimusi esitatakse, ainiti veel teemal mis sugude vahelist ebavõrdsust puudutab.“iii Kõik. Punkt. Ma arvan, et rohkem optimistlikult ja entusiastlikult polegi võimalik sõnastada, et pole õrna aimugi.
Eks näis, mida võtab ette Briti üksindusminiser. Igatahes see heaoluühiskondlik tee, mida mööda siingi juba päris pikalt on sammutud, tunneb eelkõige ühte meetodit: tuvastada rõhutud ja kapata siis neile riigiga appi. See on rakendatav enam-vähem kõikjal, kus asi on lahendatav rahaga. On ju raha kogumine maksudena ja ümbes jaotamine üks riigi kõige põhilisem instrument. Aga raske on ette kujutada valdkonda, kus see meetod põruks totaalsemalt kui sooelu reguleerimine. Kõik, mida tsentraalvõim siiani heaoluühiskonna loogika järgi selles sfääris on teinud, on taandumine. Sooneutraalne abielu oleks veel üks taandumisnõksakas – enam ei kirjuta riik abiellujatele ette ka erisoolisuse nõuet. Kuidas ja millise instrumendiga peaks appi tulema riik, kui inimene ei suuda rahuldada oma soovajadusi, kui ta ei suuda leida partnerit, kui vastassugu käitub talumatuseni ebameeldivalt? Kas ka soovajaduste rahuldamine peaks olema ka rahaliselt vahendatud ja vajadusel riigi doteeritud? Viimasele ei julge jaatavalt vastata vist ka kõige radikaalsemad ja loogiliselt järjepidevamad riigiusklikud.





ihttp://feministeerium.ee/meie-lood-minaka-18-ja-19/ vaadatud 29. I 2018
ii„Keegi ei keela flirtimist“ http://feministeerium.ee/keegi-ei-keela-flirtimist/ vaadatud 2. I 2018


iiiKatri Lamesoo „Kuidas siis ahistamisega tegelikult on?“ Sirp 22. XII 2017
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:16 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. veebruar 2018Derrida, Foucault, marksism, feminism jms 
Mõned tsitaadid koos allikaviidetega.


„Kriitilise teooria ja marksismi vahekorra ajalugu on olnud küllalt keerukas. Ühelt poolt on olnud neid, kes näevad siin aksiomaatilist sidet, s.t marksism ongi kapitalistliku ühiskonna kriitiline teooria. Sellest vaatepunktist kaldutakse marksismi nägema totaliseeriva diskursusena, mille alla saab paigutada kõikvõimalikud ühiskonnak riitika vormid (nt taanduvad klassi-, rassi- ja sooküsimused kõik kapitalistlikule ekspluateerimisele). Teiselt poolt on neid, kes väidavad, et kriitiline teooria esindab kujunevat (postmodernset) intellektuaalset traditsiooni, mis, põlates ära kõik naturalismi ja paratamatuse vormid, ei saa leida ühist keelt marksistliku mõttega ja muudab selle lisaks kõigele ka üleliigseks. Mõlemad seisukohad on ühtviisi juurdunud. Jacques Derrida jaoks – keda paljud peavad nüüdisaegse kriitilise teooria filosoofiliseks arhitektiks – pole eraldusjoon marksismi ja kriitilise teooria vahel siiski nii selge. Ta rõhutab, et tema enda äärmiselt mõjukas dekonstruktsiooniteooria on miski, mis juba oma nimetuses kannab sügavat sidet marksistlike avangutega: „Dekonstruktsioonil pole vähemasti minu jaoks kunagi olnud muud mõtet ja eesmärki kui teatud marksistliku vaimu radikaliseerimine“ (Derrida 1994: 92)*. Kuigi marksismi ortodoksne tõlgendus viitab vastupidisele, pole marksism kunagi kujundanud ühtset õpetust, mis vajaks lihtsalt lähemat selgitamist, et selle universaalne tõelevastavus ja olulisus muutuksid arusaadavaks. Marksism on sama ajalooline nagu iga teinegi diskursus ning pidevalt uuenev ja muutuv, et korrigeerida oma piiratust ja sisemisi vastuolusid, mis iga ajaloolise ettevõtmisega vältimatult kaasnevad. Peatükk algab hinnanguga mõnele Karl Marxi põhilisele uuendusele, eriti just tema radikaalselt uuele rõhuasetusele konteksti- ja võimuküsimuses. Seejärel on vaatluse all Frankfurdi koolkond ja selle katsed arendada välja kontekstil põhinev kriitiline teooria kui meetod, mis võimaldaks uurida moodsat kapitalismi ja selle ühiskondlik-kultuurilisi vorme. Seejärel tuleb juttu diskursuseteooriast, mille eesmärgiks oli võimaldada sotsiaalse reaalsuse integreeritumat analüüsi. Kuigi seda tüüpi analüüsi seostatakse tavaliselt mõtlejatega nagu Michel Foucault ja Derrida ning nende poststrukturalistlike vaatenurkadega, on diskursuseteooria tähtsus kasvanud ka marksistlikus ja postmarksistlikus traditsioonis tänu sellistele teoreetikutele nagu Antonio Gramsci, Stuart Hall, Ernesto Laclau ja Chantal Mouffe. Peatüki lõpp vaatleb Slavoj Žižeki mõtte mõningaid aspekte, mis vähemalt teatud moel tähistavad tagasipöördumist Marxi juurde.“

Glyn Daly „Marksism“ kogumikus „Kriitilise teooria käsiraamat“ koostanud Simon Malpas ja Paul Wake. TLÜ Kirjastus, 2015. lk 56-57, esiletõsted originaalis
*Derrida, Jacques 1994. Specters of Marx: Th e State of the Debt, the Work of Mourning, and the New International. Trans. Peggy Kamuf. London: Routledge.
NB! Mart Kanguri täpsustus:
 "see käsiraamatus olev tsitaat on natuke valesti tõlgitud, mul on siin toimetajana ka süüd, kuigi ma enam ei mäleta, kes millise variandi pakkus, ka oli originaali lausest tükk puudu, nii et algne lause on:
 "La déconstruction n'a jamais eu de sens et d'intérêt, à mes yeux du moins, que comme une radicalisation, c'est-à-dire aussi dans la tradition d'un certain marxisme, dans un certain esprit de marxisme."
 Inglise tõlkes: "Deconstruction has never had any sense or interest, in my view at least, except as a radicalization, which is to say also in the tradition of a certain Marxism, in a certain spirit of Marxism."
 Seda võiks tõlkida nt nii: "Vähemasti minu silmis ei ole dekonstruktsioon kunagi tähendanud muud kui radikaliseerimist, ja seda ka teatava marksismi traditsioonis, marksismi teatavas vaimus." Niisiis mitte marksismi vaimu radikaliseerimine, vaid radikaliseerimine  k a  t e a t a v a s marksimi vaimus - ja "teatavas" selles mõttes, et D. räägib siin marksismi mitmest erinevast vaimust (ja/või kummitusest), Marxi seesmisest heterogeensusest, ja distantseerub selgelt igasugusest totalitarismist marksismis."


„Kui liberalismi järgi on võimu asupaigaks valitsus, siis marksismi järgi on selleks majandus. Karl Marxi jaoks asub võim nende käes, kes kontrollivad majanduslikke tootmisvahendeid; järelikult muudaks võimu asukoha muutmine ühiskonna struktuuri. Mida see naiste jaoks tähendab, mõtestas lahti Marxi kaastööline Friedrich Engels raamatus „Perekonna, eraomanduse ja riigi tekkimine“ („Der Ursprung der Familie, des Privateigenthums und des Staates“, 1884, ee 1935). Engels väitis, et meeste domineerimine naiste üle algas koos eraomandi tekkimisega inimühiskonnas. Ta järeldas sellest, et eraomandi ja eelkõige kapitalismi kaotamisega kaasneks naiste vabastamine. Sellest järeldub, et naised peaksid töölistega samal moel taotlema kapitalismi kukutamist. 
20. sajandil kasutasid paljud feministid Marxi teooriaid marksistlik-sotsialistliku feminismi väljakujundamiseks. Juliet Mitchell töötas välja „kahe süsteemi teooria“: seisukoha, et naisi ei rõhu mitte üksnes kapitalism, nagu Engels oli väitnud, vaid ka patriarhaat. Kahe süsteemi teooria poolehoidjad järeldasid, et naiste vabastamine nõuab seega mõlema mainitud struktuuri lammutamist. Nancy Hartsock töötas Marxi proletaarse seisukoha eeskujul välja „feministliku seisukoha“. Hartsock kinnitas, et rõhutuks olemine avab naistele ühiskonna tegelikkuse kohta ainulaadse ja tõepärasema vaate. Mitchelli kombel väidab ta, et naised peavad vabanemiseks ründama nii patriarhaati kui ka kapitalismi. 
Marksistlik-sotsialistlik feminism läheb liberaalsest feminismist kaugemale, uurides pigem naiste allutatuse ühiskondlikke, mitte kitsalt poliitilisi ja õiguslikke juuri. Väites, et naisi rõhub just patriarhaalne struktuur, aitab ta laiemalt mõista naiste rõhumise põhjuseid. Kuid liberaalse feminismi kombel piirdub ka marksistlik-sotsialistlik feminism ühiskonna objektiivsete struktuuride uurimisega. Alles feminismi järgmise faasi saabumisega arenes feministik mõte kriitiliseks teooriaks ühiskonnast. Radikaalne, psühhoanalüütiline ja postmodernne feminism uurivad, kuigi küll eri viisil, kuidas said naistest meie ühiskonnas „naised“. Nad vaatavad kaugemale ühiskonna majanduslikest, juriidilistest ja poliitilistest struktuuridest, et analüüsida, kuidas soo tähendust luuakse ja põlistatakse ühiskonna kõigis aspektides.“


Susan Hekman „Feminism“ kogumikus „Kriitilise teooria käsiraamat“ koostanud Simon Malpas ja Paul Wake. TLÜ Kirjastus, 2015. lk 150-151, esiletõsted originaalis


*

„Ent seegi vähene lootus, et mingi püsiv tarkusetera võiks siiski peituda ka humanitaaride töödes, pudenes põrmuks, kui häälekas 20. sajandi õpetlaste koor, osalt motiveeritud naiste ja vähemuste nõudmisest suurema väärikuse järele, kuulutas, et väidetavad tõed valgete Euroopa meeste teostes – nagu Montaigne, Locke, Hume, Kant, Dostojevski, Flaubert, Gibbon või Tolstoi – olid mõjutatud nende soo, ajastu ja kohaga seotud eelarvamustest ning kujutasid endast „sotsiaalseid konstruktsioone“. Need kriitikud, keda sageli nimetati postmodernistideks, väitsid, et ükski väärtussüsteem ega mingi teksti tõlgendus pole loomupäraselt tõesem kui teine. Rühm, kes juhtus domineerima, kuulutas oma väärtushinnanguid, meetodeid, kontseptsioone ja seletusi, et säilitada võimu teiste üle, kes järgisid mõnda teist eetikakoodeksit. Ehkki kateedrites ja kutsealaliitudes on alati võisteldud mõjuvõimu pärast, otsustasid postmodernistid muuta igasuguse intellektuaalse jõupingutuse poliitiliseks.
Ei läinud kaua, kui humanitaarteadused killustusid sektideks, kes hakkasid uurima pigem inimeste kategooriaid – naisi, muslimeid, latiinosid, homoseksuaale – kui ideede kategooriaid. Postmodernistid ehk dekonstruktsionistid, kes pidasid oma vanavanemateks Nietzschet ja Heideggeri ning vanemateks Derridad ja Foucault'd, kuulutasid oma katekismuses, et ühelgi autoril pole ligipääsu tõele, sest semantilise kirjelduse ja tegelikkuse vahel pole mingit seost. Iga sõna tähendus sõltub teistest sõnadest lauses ja iga lause tähendus teistest lausetest narratiivis. Iga õpetlane takerdub lõputusse regressi sõnade labürindis, mis kunagi ei suuda täpselt tabada reaalsust. Sõnu, nagu on märkinud Joyce Appelby, tuleks võrrelda pigem metsikult karglevate pallidega löökkuulimängus kui juveelidega šeifikarbis.
Järele mõeldes pole see skeptiline vaade sugugi nii radikaalne, kui esmapilgul tundub, sest selle põhitees ulatub tagasi Francis Baconi, Ludwig Wittgensteini ja Virginia Woolfini. Põhiline idee, millest eespool juttu oli, seisneb selles, et igal lausel on võimalike tähenduste väli ja ühelgi tähendusel pole eelisseisundit ega muutumatut refernti. Seepärast on seos keele ja tegelikkuse vahel alati mitmetähenduslik. Ehkki mõned dekonstruktsionistide sõnumi aspektid olid paikapidavad, olid need vähem revolutsioonilised, kui nad ise ja nende järgijad arvasid. Ent nad läksid oma semantilises suurpuhastuses nii hoogu, et hakkasid puruks peksma ka hinnalist kristalli. Nende äärmuslikult teravad kallaletungid tõelevastavuse tähendusele, teaduslike väidete karikeerimine ja kriitiline suhtumine seisukohta, et mõningaid vaimuseisundi ilminguid võib põhjendatult pidada vaimuhaiguseks, olid osalt ajendatud tõsiasjast, et humanitaarid hakkasid staatuselt alla jääma teadlastele, kellest olid saanud kiindumuse, helduse ja tähelepanu objektid nii kolledžijuhtide kui ka meedia silmis. Tuletagem meelde, et kui Uue Salemi elanikud hakkasid ohustama traditsioonide küljes kinni olevaid Vana Salemi kodanikke, süüdistasid viimased neid nõidumises.
Kui kõik laused on loomupäraselt mitmetähenduslikud, siis usk, et mõni tekst võiks millegi kohta tõe esile tuua, on illusoorne. Kuna loodusteadlased uskusid, et avastavad tõeseid fakte looduse kohta, olid postmodernistide rünnakud ajaloolaste, filosoofide ja kirjanduskriitikute vastu ühtlasi väljakutse loodusteadlastele, kes väitsid end omavat erilist eesõigust looduse kohta kehtivatele tõdedele. Ent põhjus, miks füüsikud loobusid mõttest, et eeter võiks olla keskkond, milles valgus levib, ei ole võrreldav põhjusega, miks Jacques Derrida väidab, et iga narratiiv sisaldab ebaamäärasust. Ehkki uurijatel on võimalik teada vaid seda, mida nad vaatlevad, ja nad ei saa kunagi tundma õppida sündmusi nii, nagu need looduses tegelikult aset leiavad, teevad nad sellegipoolest endiselt olulisi avastusi, mis aitavad parandada nende kriitikute tervist ja heaolu. Dekonstruktsionistid näisid kuulutavat, et kui neil pole võimalik saada kõike, siis ei taha nad midagi.“

Jerome Kagan „Kolm kultuuri. Loodusteadused, sotsiaalteadused ja humanitaarteadused 21. sajandil“ TÜ Kirjastus. 217. lk 303-305


*


„Ma elan Ameerikas, kus aina diskuteeritakse postmodernismist, dekonstruktivismist, ent minu reaktsioon sellele on äärmiselt negatiivne. Mind hämmastab nende tendentside, mille tunnistajaks ma nooruses olin, teatud hilinemisega levitamine.
Millest ma räägin? Historismist, see tähendab veendumusest, et tõtt ei ole olemas, et kõik tõed tulenevad antud ühiskondlik-majanduslikust olukorrast. Me saime selle koos marksismiga, eks ole? Kogu postmodernism on minu arvates samasuguse mõtlemise jätk, et kõik sõltub ühiskondlikust, ajaloolisest jne tingitusest. Historism täie rauaga. Postmodernism on ju lõpuks veendumus, et mingigi usk või maailmavaade ei ole täna enam võimalikud. Sellega käib kaasas kõige taandamine huvide konfliktile ja sellised nähtused nagu näiteks äärmusfenimism, mis kuulutab, et kogu kirjandus on seni olnud domineeritud valgete isaste poolt. Minu jaoks on need asjad, millel ei ole mingit tulevikku, need kaovad sama äkki kui ilmusidki. Aga siiski on need tugevalt esil.
Me teame hästi, et sellised doktriinid hävitavad inimest sisemiselt. Need on kahjulikud, sest inimene vajab tõde, vajab usku, ta ei saa rajada oma elu liivale. Siin tuleb kohe ka märkida, et postmodernismi kõige destruktiivsemad elemendid – nõndanimetatud dekonstruktivism – tulid Prantsusmaalt.“
Czeslaw Milosz „Rzeczpospolita“ 1992, nr 286 (aitäh Hendrik Lindepuule)


"Ameerika pakub kultuurilisest küljest üsna kentsakat vaatepilti, sest siia ulatuvad prantsuse intellektuaalide moevoolud. Selliste filosoofide nagu Derrida mõjul on dekonstruktivistid teinud endale pesa mitmes ülikoolis ja hakanud hukka mõistma kõiki, kes nende arvates on “vanad kalossid” ega mõista dekonstruktivismi. Kirjanduskateedrites suhtutakse põlgusega teadusesse ja filosoofiasse, sest dekonstruktivistide jaoks on üksnes kirjandusuuringud tähtsad, neid võetakse kui inimkonna avangardi. Need on Prantsuse haigused. Aga samasugune haigus oli ju ka marksism."
Czeslaw Milosz „Gazeta Wyborcza“, 1991, nr 132 (aitäh Hendrik Lindepuule)


*






“Sexuality is to feminism what work is to marxism: that which is most one’s own, yet most taken away. Marxist theory argues that society is fundamentally constructed of the relations people form as they do and make things needed to survive humanly. Work is the social process of shaping and transforming the material and social worlds, creating people as social beings as they create value. It is that activity by which people become who they are. Class is its structure, production its consequence, capital a congealed form, and control its issue.
Implicit in feminist theory is a parallel argument: the molding, direction, and expression of sexuality organizes society into two sexes: women and men. This division underlies the totality of social relations. Sexuality is the social process through which social relations of gender are created, organized, expressed, and directed, creating the social beings we know as women and men, as their relations create society. As work is to marxism, sexuality to feminism is socially constructed yet constructing, universal as activity yet historically specific, jointly comprised of matter and mind. As the organized expropriation of the work of some for the benefit of others defines a class, workers, the organized expropriation of the sexuality of some for the use of others defines the sex, woman.”
Catharine A. MacKinnon “Toward a Feminist Theory of the State.“ 1989. Harvard University Press. lk 3
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:46 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
26. jaanuar 2018Intevjuu Aaro Toomelaga 
Intervjuu ilmus kõvasti kärbituna ajalehes „Sirp” 26.01.2018


Marek Tamm: „Aaro Toomela raamat on üks kõige ambitsioonikamaid teadustekste, mis eesti keeles viimastel aastatel kirjutatud. See on ühe tervikliku teooria lahtikirjutamine, mis ei soovi seletada ei midagi vähemat kui inimest vaimse olevusena, täpsemalt inimese psüühet, mida autor nimetab Minu Iseks. Seda põhieesmärki püüeldes pakutakse otsekui möödaminnes vastused veel tervele reale küsimustele, nagu mis on elu, mis on mõtlemine, mis on keskkond, mis on teadvus, mis on emotsioon, mis on vabadus, mis on tahe, mis on isiksus, mis on meel, mis on kõne, mis on märk, mis on kultuur jne.
Kusjuures tuleb tõdeda, et tulemus on autori ambitsioonide kõrgusel, lugeja ees hargneb tõepoolest veenev teadusliku teooria esitus, lõpuni läbimõeldud psühholoogilise maailmaseletuse manifestatsioon. Mõistagi pole Toomela teos sündinud tühjale kohale, vaid põhineb tema enam kui paarikümneaastasel teadustööl, mille rohked viljad on seni olnud loetavad peamiselt inglise keeles. Tuleb vaid tunnustada autorit, et ta on võtnud vaevaks oma uurimistöö sünteesida eesti keeles.“






Kaks teost, millest lähtusin, on väga mastaapsed, süstemaatilised ja terviklikud, kusjuures terviklikkus on väga holistlik ja orgaaniline. Näiteks oleks raske soovitada mõnda üksikut peatükki „maitse suhu saamiseks”, teooria avaneb eelkõige tervikuna. Sestap on see ajakohatu, sest kellel on tänapäeva kärsituses aega süübida teooriasse, mille ülevaatlik sissejuhatus hõlmab tuhatkond lehekülge keskendumist nõudvat teksti. Igatahes soovitan kõigile privilegeeritud vandlitornlastele, munkadele ja nunnadele.


Intervjuu toimus kirjalikult ja mõnedele „küsivatele tsitaatidele” on vastatud vahele kirjutades, sellest ka selline stiil.


***


Kõige pealt suur, suur tunnustus sellise töö eest. Ainuüksi need kaks raamatut - kaks esimest osa nagu aru saan - on täiesti ajastukohatud teadussaavutused. Viimase all pean eelkõige silmas seda, et praegune akadeemiline elukorraldus on sihitud artikliformaadile ning suurusjärke väiksemategi monograafiate kirjutamiseks pole normaalsel ülikoolitöötajal võimalust. Tahakski kohe küsida, et kuidas on see võimalik ja milline näeb välja üks keskmine päev Aaro Toomela elus?


Aitäh heade sõnade eest! Arvatavasti on ka tõsi, et ükski normaalne ülikoolitöötaja (või üldse ükski normaalne inimene) niisuguseid raamatuid kirjutama ei hakkaks. Kumbki neist raamatutest võttis umbes aastajagu puhast tööaega. Ja kuidas see võimalik on? - See on lihtne! Kuna palka saan ma kõige muu kui raamatu kirjutamise eest, siis on lahenduseks 70-80 tunnine töönädal. Sellesse mahuvad loengud ja muu õpetamine, koosolekud, ametikoha juurde kuuluv teadustöö (nii asjade uurimine kui tulemustest kirjutamine) ja siis veel meelelahutuseks raamatu kirjutamine.


Kui toimetaja pakkus mulle Teie esimest köidet “Kultuur, kõne ja Minu Ise” (KKMI) arvustamiseks, siis ütlesin ära ja sõnadega: “peaksin kirjutama üsna alt üles vaadates selle raamatu kohta. Hirmus hea meelega loeks aga kelle kõrvalt pilku (või lausa ülalt pilku)”. Nüüd, olles lugenud ka teist köidet “Minu Ise areng: inimlapsest Inimeseks” (MIA), on see tunne tugevnenud. Öelge nüüd ise, kes võiks ja suudaks Teie teoseid Eestis (või miks mitte maailmas) arvustada? 


Arvustajaid leida pole raske, seda teevad - sealjuures sisukalt! - kõik lugejad oma mõttes. Nii need, kes võtavad vaevaks (nii mõnigi on tunnistanud, et see pole lihtne) need raamatud läbi lugeda kui need, kes eelistavad oma aega mõne muu tegevusega täita. Ma olen halvasti kirjutanud, kui mu väidetest pole võimalik aru saada või siis on need halvasti põhjendatud. Viimane on ehk olulisem, kuna on asju, mida lihtsalt ei saagi väljendada. Sest need asjad ise on keerulised. Raamatus esitatud teooria põhjendatud (!) kriitikuid ei julgeks ma hakata nimepidi nimetama. Aga ma tean, millistel teadmistel see teooria põhineb. Siin on (minu meelest) kooskõlaliselt kokku saanud teadmised erinevatest inimteaduste valdkondadest: kognitiivne psühholoogia, neuropsühholoogia, arengupsühholoogia, kultuuripsühholoogia, sotsiaalpsühholoogia, keskkonnapsühholoogia, individuaalsete erinevuste psühholoogia, kliiniline ja hariduspsühholoogia, epistemoloogia, laiemalt inimkonna ja kitsamalt teaduse ajalugu, semiootika, lingvistika, filosoofia, bioloogia ja ehk veel mõned teadmiste valdkonnad, mille (oma meelest asjakohaseid) seisukohti olen püüdnud teooria ehitamisel arvesse võtta. Siit saame ka kriitiku leidmiseks sobiva aluse - igaüks, kellel on ülevaade nendest teadmiste valdkondadest, sobib ka kenasti teooriat kritiseerima-arvustama.


Ja veel: kas saaksite kuidagi formuleerida, kes on see “meie”, kellega Te neis raamatuis räägite? 


Tore, et see “meie” silma jäi! Minu jaoks on “meie” kõik mõttekaaslased, teekaaslased inimeseks olemise mõtestamisel - kõik, kes on valmis minu raamatutest sisukat võtma ja sealt edasi minema.


Ning milliste märksõnade või tunnustega iseloomustaksite nn peavoolupsühholoogiat, millega olete pidevas poleemikas?


Ajalooliselt ja geograafiliselt pime: olen neil teemadel kümmekond artiklit ja raamatupeatükki kirjutanud ning ka rea sama arusaama jagavaid mõttekaaslasi leidnud. Minu meelest on rida veenvaid põhjusi isegi uusima põhivoolu psühholoogia taset pidadada 20. Sajandi I poole kontinentaal-Euroopa psühholoogiaga võrreldes alaarenenuks.


Mulle tundus lugedes kõik väga veenev ja lugedes ma aina noogutasin. Eks siin ole palju määranud mu õpingud TÜ semiootika osakonnas ja Kalevi Kulli mentorlus, miska tunnen end kuuluvat samasse vaimuvoolu, nii öelda Eesti teooriasse nii nagu seda määratlesid Kalevi Kull ja Marek Tamm (“Akadeemia” 2015, nr4).


Tõepoolest, “Eesti teooria” (mis pole olemuselt väga erinev laiemalt kontinentaal-Euroopa mõtteviisist, millele toetun) on väga sobiv alus minu raamatute üldise mõtteviisi mõistmiseks. 


Hüppaksin nüüd konkreetsemate küsimuste juurde. Näiteks kas olete lugenud Valdur Mikita triloogiat ja mis sellest arvate? 


Tean, millest jutt, aga süvitsi lugenud pole. Kui neid raamatuid uurisin, siis tundus mulle, et Mikita triloogia ei aita mind huvitavate küsimuste vastamisel. 


Kui kõrvale jätta need rahvusidentiteedilised pinnavigurid, mis talle tohutu populaarsuse on andnud, siis sügavamal tasandil resoneerub Mikita projekt mu arust osalt Teie omaga. Ka voolusäng on sama, ikka von Uexküll, von Baer, Võgotski jt. Näiteks Mikita fantaseerib uuest märgisüsteemidest, millega psüühikat koolitada. Mida Teie arvate sellisest ideest? Sisekõnest ja selle potentsiaalsest koolitamisest uute märgisüsteemidega? 


Siin läheme teemadesse, kus lühike vastus osutub liiga pinnapealseks ja piisavalt pikk vastus ei sobiks intervjuuks. Proovin siiski tasakaalu leida. Uued märgisüsteemid? - kohe peaks määratlema, mis mõttes. Väga üldisel tasemel ei saa uut märgisüsteemi enam kujuneda, kui kõnemärgid-sümbolid on olemas. 


Kuidas kommenteeriksite näiteks seda lõiku ja kas oskaksite Mikitat edasi aidata?:
“Enesega suhtlemise oskused omandab inimene suuresti kultuurist. 


Kuidas omandab? Ja mida täpselt? Ja mis on kultuur? - neile küsimustele ma oma raamatutes vastan, aga minu meelest minu ja Mikita vastused ei ole kattuvad. Erinevad vastused neile küsimustele viivad hoopis erinevate järeldusteni, erineva arusaamani, mis tähendab olla inimene.


Sisekõne on olemuselt dialoogiline. Intellekti vundament on kahestumine - inimene ei võrdu kunagi täielikult iseendaga. /.../ 


Jah, sellisel viisil vahel sisekõnest räägitakse. Aga ma arvan, et tegemist on metafooriga. On suur vahe tõelisel dialoogil, milles osalevad kaks erinevat mõistust ja “dialoogil”, kus “mina räägin minuga”. Seega minu meelest ei saa inimene iseendaga mitte võrduda (välja arvatud erandlikel haiguslikel juhtudel). Inimene saab olla kas rohkem või vähem eristunud ehk diferentseerunud mõistusega. Kõik kokku on ikka üks inimene.


Ka sisekõne tarvis võivad inimesed enda jaoks leiutada teinekord kaunis ebatavalisi märgisüsteeme. Kuna autokommunikatsiooni on keeruline uurida, siis on see oluline aspekt jäänud sageli tähelepanu alt välja. /.../ Just sisekõnes muutub keelemärk sümboliks. Sümbol on aga juba kultuuri, mitte enam keele osa. Autokommunikatsioonis toimub see nõiduslik puudutus, mille käigus keel muutub kultuuriks./.../ 


Ilmselt eristuvad siin märgisüsteemid selle alusel, mis osutab ja millele osutab; “ebatavaline märgisüsteem” on üldiselt ikka seesama kõnemärkide tervik. Edasi, keelemärk muutub sümboliks? Minu jaoks on see mõte arusaamatu. Mis see ikka on, mis muutub ja mis see on, milleks ta muutub? Sõna, mis osutab millelegi muule, [ei] muutu[] väljaütlemisel mittesõnaks, vaid füüsikalise maailma nähtuseks. See väljaöeldu võib jälle sõnaks saada, kui kuuljal kujuneb seos kuuldud sõnavormi ja selle osutuse vahel. Semiootikas pole see vahe alati (vahel on!) selge. Semiootik võib rääkida välise maailma asjadest - näiteks liiklusmärkidest või mundritest - ja väita, et need ongi sümbolid. Ei ole. Sümboliks kujunevad need maailma asjad vaid siis, kui neid sellisena tõlgendatakse. Koil pole vahet, kas ta sööb kalevist mundrit või laudlina. Tema jaoks pole ja ei saa olla neil asjadel sümbolilist aspekti. Inimesel saab. 


Kogu tänapäevane arusaam sisekõnest on ikka veel suuresti Lev Võgotski varsti juba sajandivanuste ideede üle- ja ümberjutustus./.../Keegi ei oska vastata isegi sellisele lihtsale küsimusele, mille poolest erineb näiteks eri keeltes kõnelevate inimeste sisekõne, millistes piirides sisekõne muutub, kuidas on see seotud mõtlemisega, millise mooduli kaudu on sisekõne üldse seotud keelega.


Keegi ehk ikka oskab neile küsimustele vastata. Ilmselt erinevad erinevate inimeste sisekõned oma sisult ja vormilt. Sisekõnes saab kõnemärke siduda erinevatel viisidel. Neid viise on kokku 8: erinevad vaimse arengu astmed, millest oma teises raamatus pikalt kirjutan. Teiselt poolt, sama arengustaadiumi piires, saab samu märke erinevalt siduda tähenduse mõttes. Kuidas sisekõne on seotud mõtlemisega olen samuti oma raamatutes lahti kirjutanud. Sisekõne pole mingi mooduli kaudu keelega seotud; sisekõne on keeleühikutes mõtlemine. Tulemuseks on võimalus mõista maailma viisil, mis ühelegi teisele loomale peale inimese pole kättesaadav; me saame mõelda ka maailmast, mida meeltega kogeda üldse ei saa. . 


Minu arvates on sisekõne loomuliku keele osa, kuid selle erinevusega, et sisekõne näib olevat tugevamini seotud keele kognitiivse kui kommunikatiivse küljega.” (“Lingvistiline mets” lk 204-5)


Selles lauses on hästi näha minu maailmapildi põhimõttelist erinevust Mikita omast: “tugevamini seotud” ei tähenda minu jaoks midagi sisukat. Küsimus on kvalitatiivsetest erinevustest, sellest, millised elemendid seostuvad millisteks erilisteks tervikuteks. Samuti ei arva ma, et kognitiivne ja kommunikatiivne aspekt oleks üldse kõne puhul lahutatavad. Kõne eripära on see, et kõnemärke saab siduda nii nende märkide poolt osutatavate asjade seostumise reeglite alusel kui ka suhtlemise reeglite alusel. Ma ei saa ka aru, mis on “loomulik keel” kui see pole süsteem märkidest, mis osutab millelegi muule. Osutus on ainult psüühika sisene, seega peab “loomulik keel” samuti olema “seesmine”. Sisekõne ja väline kõne pole muidugi identsed; kuid nad on tegelikult mõlemad seesmised ja seega ka kognitiivsed. 


 Marju Lepajõe kurdab aulakõnes „Milleks rahvuslikkusele tõlkimine?“ („Akadeemia“ nr 9, 2014) „Sisekogemuse metoodiline kirjeldus ja analüüs on aga midagi, mis tänapäeva teoreetilisest mõttest suurel määral puudub, sest siseelu on nn teaduslikust maailmapildist täiesti lahkunud. Ei ole ju kellelegi uudis, et hinge ei ole. Teadus ei ole suutnud mateeria ja füüsika pinnalt lahkuda, ta ei ole suutnud veel ennast ületada, mis tähendab, et inimese jaoks kõige tegelikum reaalsus, tema siseelu ja sisekogemus on teaduslikus vaates olematu, seda lihtsalt ei ole. /.../Esitatud mõttekäigud tõukuvad kirjutistest hiljutistes Akadeemia numbrites, mis tekitavad esialgu hea tuju, aga ainult esialgu. Neid lugedes tundub esmalt, et 17. sajand ei ole veel lõppenud, siis jälle, et Vladimir Iljit?s Lenin oli ikka tõsine teadlane, sest praeguses vaimufilosoofias on midagi sügavalt leninlikku. Hing on lahkunud ka kooliprogrammidest, koos kirjandustundide pideva vähenemisega jm asjaoludel. Aineid, mille raames käsitleda vaimseid kausaalsusi bioloogiliste ja füüsikaliste kõrval, on ju väga napilt. Isegi psühholoogia ülikoolikursuses ei leia arvestatavat hinge mõistet (mis suudaks närvide pinnalt lahkuda), kui otsustada näiteks uue mahuka tõlkeõpiku järgi* Mis teadvus on, on endiselt suurim ja lahendamata probleem.“
* [David G. Elmes, Barry H. Kantowitz, Henry L. Roediger III. Psühholoogia uurimismeetodid. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2013 ]
Mida ütlete Marju Lepajõele? Mul on tunne, et protest on teil suuresti sarnane, ent Teie olete otsustanud tõsta vaimumõõga selle hädamere vastu?


See mõte, mida Marju Lepajõe väljendab, on masendav - kuna ta on õige. Hinge või inimeseks olemise arvestatav mõiste ei puudu mitte ainult psühholoogia ülikoolikursus(t)es vaid suuremas osast tänapäeva psühholoogias. Samuti nõustun tema mõttega, et inimmõtte ajalugu peab (!) tundma, selleta ei saa maailmast kuigi hästi aru. Ja see osa, mis on arusaadav, on igavam osa. Psühholoogia ilma mõistuse loo teadmiseta ei saa kunagi päris teaduseks, teaduseks, mis seletaks uuritava nähtuse - psüühika. 


Kas ma olen tõstnud vaimumõõga selle (vaimsuseta) hädamere vastu? Loodetavasti mitte. Ei tahaks veel lasta oma mõistusel lasta … surra, uinuda. Aga teine vihjatud valikutest - vaimus taluda kõik nooled - ei ole ka kuigi huvitav. Olen teinud, mis mulle huvitav - valinud põhivoolust erineva raja, raja mille alguse näitasid õpetlased juba ammu, ning seda mööda asunud inimmõistuse mõistmist otsima. Ma ei tea, kas see rada on õige, aga tean, et mulle on siin igal sammul põnev.


Teie raamatud lugedes meenus mulle kaks kontinentaal-Euroopa suurkuju ja sugugi mitte ainult võrreldava kirjutamisambitsioonikuse tõttu. Nimelt Robert Musil ja Oswald Spengler. Musili eesmärk on Teie omaga üldsõnaliselt sama – lähenda inimhinge kirjeldamisele loodusteadusliku ranguse ja täpsustaotlusega. Tema peateose “Omadusteta mees” tööpealkiri oli homo potentialis, sest ka tema seadis võime, potentsiaalsuse ontoloogiliselt ignoreerimatusse positsiooni. Te ütlete, et inimese psüühika on teiste liikide psüühikast kvalitatiivselt erinev ja et kvaliteet on struktuuri potentsiaal suhestuda mõne teise kvaliteediga. Kas Te võiksite seda lugejale pisut seletada?


Tõepoolest, minu meelest on kvaliteet mõistetav kui asja potentsiaal suhestuda millegi muuga. Mitte miski maailmas ei saa suhestuda kõige muu selles eksisteerivaga. Nii on igal asjal omad piirid, valik võimalusi millega ja kuidas see asi seostuda saab. Näiteks inimlaps oma esimesel eluaastal võib mängida asjaga, mis meie jaoks on raamat. Lapsele see raamat ei ole, tema suhe selle asjaga on teistsugune kui kirjaoskajal. Kirjaoskamatu ja kirjaoskaja on kvalitatiivselt erinevad. Võtame teise näite. Kõneliselt vahendatult mõtlev inimene saab sihipäraselt käituda meeltele kättesaamatu maailma suhtes, ükski teine loom seda ei suuda. Inimesel saab olla suhe meelevälise maailmaga, ta on kvalitatiivselt erinev loomadest, kellele sellised suhted pole põhimõtteliselt kättesaadavad.


Musil tegi oma doktoritöö füüsik Ernst Mach'i ideedest. Võiks öelda, et viimane püüdis mateeria taanda tema omadustele, kvaliteetidele ilma substantsita (seda heitis Machile ette ka eelviidatud Lenin). Mõneti analoogselt kujutles Musil, et inimene kui inimene on kõnelemisvõimalikkuste summa. Kas kirjutaksite alla sellisele inimhinge definitsioonile –inimhing (s.o. spetsiifiliselt inimeselik hing) on kõnevõimalikkuste summa?


Süsteemne maailm pole reeglina kahe valiku maailm. Nii ka siin - kirjutaksin alla ja ei kirjutaks ka. Ühelt poolt ei ole inimene ainult inimene, ta on ka elus keha ning samuti füüsikaline keha. Neid kahte viimast ei saa eriliselt inimeseks olemisest lahutada. Meie inimlikul loomusel on piirid, mis tulenevad sellest, millised me oleme elusa organismina ja millised lihtsalt füüsikalise objektina. Samas olen kindlalt päri mõttega, et eriliselt inimeseks saame vaid tänu kõne kasutamisele suhtlemiseks ja mõtlemiseks. Kui Musil määratleks kõne ja kõnemärgi nii, nagu mina seda teen, siis võib inimest mõista tema kõnevõimalikkuste kogumina (ei tahaks seda summaks pidada; küsimus ei ole koguses vaid kvalitatiivselt erinevates võimalustes)


Musil oli Spengleri suurteosega dialoogis. Viimse loosungiks taandatud keskne sõnum on kaotanud oma aktuaalsuse, küll aga on tema psühholoogilised kõrvalepõiked Teie väljendatuga vägagi ühtelangevad. 


See peabki nii olema. Spengleri jaoks oli arengu teema väga oluline. Seda ka minu jaoks, kuna arengut mõistmata ei saagi asjade olemust mõista. Samas muidugi on ühtelangevuste kõrval palju mittekattuvat.


Tsiteerin:
“Kuid alles sõnakeele mõjul kujuneb aktiivses virgeolekus välja tajumise ja arusaamise vastandlikkus, nende vaheline pinge, mis loomade juures on täiesti mõeldamatu, ja mida isegi inimeste puhul võiks pidada esialgu vaid harva teostunud võimaluseks. Sõnakeele areng kutsub esile midagi päris otsustavat: taipamine vabaneb tajumisest. […]


Aga nii ju ongi!


Tajumisest lahutatud arusaamist nimetatakse mõtlemiseks.” (”Õhtumaa allakäik” 2.kd, Ilmamaa, 2012, lk 21)
Pean tunnistama, et ses märkuses ”ja mida isegi inimeste puhul võiks pidada esialgu vaid harva teostunud võimaluseks” - on midagi aarotoomelalikku.


… või siis ongi maailm niisugune - sisukas mõte on liiga harva teostuv võimalus. 


Hiljem ütleb Spengler otsesõnu:
”Tegelikult olemegi inimesed just sel määral, mil meie arusaamise võime tajumisest eraldub ning mõtlemise vormis loovalt mikro- ja makrokosmose suhetesse sekkub”(lk 621).
Mikrokosmos tähendab Spengleril elusolendi siseelu-sisemaailma, psüühikat, makrokosmos aga välist maailma, Teie terminoloogias keskkonda, seda, mis on lahutamatu, aga eristatav.
Mulle väga meeldib see virgeoleku rõhutamine tal. Sest meenub, kuidas ühed evolutsioonibioloogid jõudsid arusaamisele, et selgitada ei tule seda, miks me magame, vaid hoopis seda, miks me ärkvel oleme. Magatud elu kuidagi vähem elu kui ärkvel elu. Ja õigupoolest on loomariik ainus, kes on aeg-ajalisele ärkvelolekusse pagendatud, seeneriigis ja taimeriigis seda häda pole, nemad magavad kogu aeg. Mõtlen, et nendel on õnnestunud täita üks ideaal, nimelt nad on oma ainevahetuse täielikult mehhaniseerinud, automaatseks teinud. Kogu ringlus käib iseenesest. Inimesel käib üks protsess kenasti automaatselt – hingame ka magades, aga mitte kauem kui keha sees kaasas kantavad energiavarud ja jäätmehoidlad lubavad. Seened ja taimed aga ei tee tööd, nad elavad täiuslikult jõude. Nendel käib peale hingamise automaatselt ka toitumine ja paljunemine. Te lähtute Pjotr Anohhini teooriast, mis määratleb elu kui „mateeria organisatsiooni vormi, mis on võimeline sihipäraselt tegelikkuse ennetava peegelduse alusel kas enda või oma keskkonna struktuuri muutes ennetama keskkonnamuutuste destruktiivset mõju ja seetõttu säilitama oma tervikuomadused“ (KKMI, lk 46). Kas pole taim – eluvorm mis kohaneb „une pealt“ ja psüühikat vajamata – ses mõttes täiuslikum? Kas meie teravnenud teadvus on pärispatt, konstruktsiooniline õnnetus?
Teadlasena Te küll väldite väärtustava hinnangu andmist rohkem ja vähem arenenud eluvormele, sealhulgas kultuuridele, aga siin võin ju küsida?


Väärtustamine on teisene. Paljudel loomadel (aga mitte ühelgi taimel) esinev psüühika ning inimesele eriomane kultuurne psüühika võimaldavad kogeda keskkonda viisidel, mis kaasasündinult pole võimalik. Nii saame võimaluse maailmaga palju harmoonilisemalt suhestuda kui seda ükski psüühikata organism suudaks. Teisisõnu, meie suudame õppida ellu jääma ka [kiirelt muutuvates] tingimustes, mida taimed ei suuda. Kui ellujäämine on väärtuslik, siis on parem olla inimene kui mitteinimene. Nii iga üksik inimene kui ka kultuurid arenevad. Seega saab nii inimene kui kultuur olla rohkem ja vähem arenenud. Rohkem arenenud mõistus võimaldab mõista maailma mitmekesisust, sealjuures ka keskkonna tasakaalu tähtsust, paremini kui vähem arenenud mõistus. Selles mõttes saab üks inimene olla teisest parem nii nagu ka üks kultuur saab olla teisest parem. Kui me aga peame väärtuseks lühikest ja ootamatult lõppevat elu, siis võib mõnigi vähem arenenud mõistus või kultuur olla parem kui arenenum.


Kui psüühika ja teadvus on kogu organismi omadus (mis hõlmab ka keskkonda), siis muutuvad üsna teisejärguliseks igasugused ajule keskendumised. Teadvus on samavõrd ajus kui auto on bensiinipaagis või käigukastis nagu Te ütlete. Siis on arusaadavalt ka reproduktiivsüsteem isiksuse ja psüühikaterviku orgaaniline osa, tähendab, iga osa muudab kogu tervikut (ja seega terviku teisi osi, sealhulgas siis ka aju). See paneb ju paraja põntsu humanistlikule üritusele, mis üritab mehe ja naise erinevust (sealhulgas siis ka aju erinevust) millekski marginaalseks taandada. Kuidas seda teemat kommenteerite? Kas inimkonna esmane antus on inimene või mehed ja naised?


Ei saa olla mees või naine olemata inimene. Nii et inimlikkus ikka kõigepealt. Kui tervikutes on erinevaid osi, siis on vastavalt ka tervikud erinevad. Nii on ka mehed ja naised teatud aspektides erinevad samas teistes - olles mõlemad inimesed - ühesugused. Küsimus on pigem see, milles mehed-naised erinevad ja milles mitte. Ja kui erinevad, siis kas see erinevus on vältimatu või kultuuris kujunev. Näiteks mõni religioon omistab naistele omadusi - eelkõige puudusi - mis ilmselt pole vältimatud. On eraldi küsimus, miks sellised kohati lausa morbiidsed muinasjutud meie tänapäevases maailmas ikka veel nii mõjukad on. Oluline on see, et minu teada pole leitud mitte ühtegi (!) vaimset tunnust, mis selgelt eristaks kõik naised kõikidest meestest. Sooliste erinevuste uuringute tulemused on siin ühesed: enamus mehi ja naisi on uuritavate vaimuomaduste osas ühesugused, vaid äärmustes kaldub ühte või teist sugu veidi rohkem olevat. Bioloogiliselt on asjad muidugi teisiti. Siin on erinevused päris selged. Aga on veidi lihtsameelne vaimuomadusi keha omadustega segamini ajada. 


Kultuurilehte sobib hästi küsimus, et kes on Teie õpetajad ja kas ilukirjanduse lugemiseks ka aega jääb? Küsin seda paaris, sest üks, kes suunas mind ilukirjandusest – täpsemalt Dostojevskist – psühholoogiat otsima oli Peeter Tulviste. Tema loengust jäi mulle ka meelde semiootika tähtsuse rõhutamine ja kujund, et koerad küll suhtlevad haukudes, aga nad ei mõtle haukudes, ent inimene ka mõtleb suhtlusvahendiga.


Mis oleks elu ilma raamatuteta - “ilu”kirjanduseta? - Üks ütlemata igav protsess. Minu vanemate jutu järgi olla ma lugema õppinud nii umbes nelja aastaselt. Sellest ajast ei mäleta ma kuigi palju. Ajast, millest järjepidevaid mälestusi on - nii umbes seitsmendast eluaastast - olen ma enam-vähem kogu aeg midagi lugenud. Oma teise raamatu pühendasin isale, “kes avas mulle tuhandete maailmade uksed”. Need uksed on raamatud. Iga neist sisaldab erineva maailma, milles on põnev olla. Minu isa raamatukogus on umbes 15000 raamatut, need on ta ka läbi lugenud. Ilu- ja aimekirjandust ma nii palju lugenud pole; teaduskirjandus on osaliselt selle asemel. Aga kokku olen ma ikka päris mitu raamatut oma elus läbi lugenud. Kahtlemata on nende kirjutajad minu õpetajateks olnud. Mulle enim muljet avaldanud kirjanikke oskan muidugi nimetada, aga ma pole kindel, kas õpetlikkus meeldivusega kattub. Pigem mitte. Mõnestki halvast raamatust olen õppinud näiteks (hinge)rumalust märkama. See on sama õpetlik kui heast raamatust (hinge)tarkust tundma õppida. Sama kehtib ka kõigi teiste veel elus ja juba mitte elus inimeste kohta, kes mu elu jooksul minu õpetajateks on olnud.


Aitäh! Ei oska Teile muud soovida kui raudset tervist ja vallutamatut vandlitorni, kuhu aeg-ajalt kirjutama pageda!





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:08 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
16. jaanuar 2018Hüpoteetiliselt 104-kirja moraalipsühholoogiast ja mitte ainult. 
Hüpoteetiliselt 104-kirja moraalipsühholoogiast ja mitte ainult.






Tänane hommikupoolik on mul möödunud rõõmsas elevuses. Rõõmsas, sest mõistmine on ainus nauding, millest inimene ei tüdine (Vergilius). Ärkasin lausa tund enne äratuskella ja hiilisin naist äratamata (jah, ikka mu armas Kärt) voodist neid mõtteid kirja panema. Rebeka Põldsami jutt tänases „Terevisioonis“ pani aga i-le nii rasvase punkti, et ma otsustasin kirjutada käesoleva kommentaari.
(Saan aru, et ainuüksi mu nime nägemine mõnda sellist teemat kajastava teksti juures ajab mingi kontingendi marru, aga tõde on vahel kallim kui oma nahk. Ja küllap on vähemasti samapalju tänulikke lugejaid).


Esiteks. Neid 104 inimest, kes kirjutasid alla protestikirjale Ojasoo tähtsasse rolli valimise vastu, ajendab kahtlemata tugev moraalne tunne. Selles pole kahtlust. Ometi väga paljud arukad ja tugevalt feministlikudki inimesed sellele alla ei kirjutanud (Facebookis võib leida küllaga neid seda avalikult põhjendamas). Mul pole kahtlustki, et nad pole kübetki vähem moraalsed.


Mõistmiseks tuleb siin eritleda erinevate moraalitüüpide emotsionaalseid aluseid. Siin on palju abi valdkonna autoriteedist, Ameerika moraalipsühholoog Johnatan Haidtist, kes on pikki aastaid põhjalikult uurinud erinevate poliitiliste ja moraalsete veendumuste psühholoogiat ja emotsionaalset alust.
Jättes hetkel kõrvale teised, siis teatud konservatiivset tüüpi iseloomustab teistest kõrgem rüvedustaju (see ilmneb tülgastustundena) ja pühadustaju nt on mõned väga pühad sümbolid ja sümboolsusel on väga tähtis roll. Teatud liberaalsel tüübil on sel kohal uudishimu ja avatus ning teisal abstraktne õiglus. Näitena: kui metsateele satub mädanev loomakorjus, siis esimene tüüp läheb silmi jälkustundes pööritades mööda, teine läheb kepiga sonkima ja uudistama. Teise näitena: esimesele on olulisemad riiklikud sümbolid (hümn, lipp jt), perekonna sümboolne väärtus jne, teisele lähevad rohkem korda üldised inimõigused jms. 


Kooseluseaduse debatis tuleb see erinevus hästi välja. Üks muudkui rõhutab perekonna suurt sümboolset väärtust, teisele ei lähe see sümboolsus eriti korda ja räägib üldistest inimõigustest ja abstraktsest õiglusest. Kusjuures, pange tähele!, on ka neid, kes rõhutavad sooneutraalse perekonna suurt sümboolset tähtsust.


Juhtusin hiljuti lugema veel üht maailmapilti avardavat raamatut. See on mõne kuu eest „Varrakus“ ilmunud Brigitta Davidjantsi noorsoojutustus „(Mitte just) armastuslugu“. See on üsna puhtakujuline noortekas, tüdrukutekas. Selles (autobiograafiliste sugemetega) teoses avastab teismeline tüdruk seksuaalmaailma ja lõpuks ka selle, et ta on lesbi. Mulle aga olid just kõnekad need kohmakad voodikatsetused noormeestega. Nimelt tüdruk tundis mehe lähenemise suhtes midagi tülgastuse laadset, rõvedustunnet.
See kinnitas üle mu veendumuse, et igasugune vägisi heteroks sundimine on tõeline emotsionaalne vägistamine (ning pole ega tohigi olla riigi asi, kes kellega kokku elab!)


Täna hommikul oli „Terevisioonis“ üheks tänaste ajalehtede kommenteerijaks homoseksuaalne kunstikriitik Rebeka Põldsam, üks 104-kirjale allakirjutanu. Ning kuulatses seda, kuidas ta järjepidevalt ja tugevalt rõhutab sümboolset tähtsust, Ojasoo valimist sellesse rolli kui sümboolset nähet ja üldse Ojasood kui naiste vastase vägivalla sümbolit, siis jooksid pusletükid kenasti paika. Kujundlikult: ta on nagu SAPTKi esindaja, aga teise tarkvaraga. Lesbi tunneb mehe seksuaalse lähenemise vastu samasugust tülgastuse ja hirmusegust vastumeelsust kui meeshomofoobki ning see väljendub tugeva moraalse protestina. Võib kasutada ka ümberpööratud metafoori: keskmine võitlev meeshomofoob (NB! Need ongi enamsti mehed) on lesbi mehe kehas, mees, kel tekitab kujutluski talle seksuaalselt lähenevast mehest hirmu ja tülgastust.


Kui vaatasin seda 104 nime, kes kirjale alla olid kirjutanud, siis tundsin ära sealt viis(!) lesbit (ega väga palju rohkem ma ses ringkonnas teagi) ja mõned, kelle kohta ma ei tea kindlalt. Enamike orientatsiooni ei tea ma aga üldse.


(Võimalik, et mõni lugeja protesteerib ammu, et vaata argumenti, mitte esitaja karakteristikuid. Üldiselt olen sellega nõus, aga kuna suur osa sellest kambast on õige mihklid vehkima sama astme kategooriaga „valge heteroseksuaalne mees“, siis ma ei tunne, et teeksin siin liiga. Pealegi arutluse seisukohalt on see relevantne ning NB! Moraalitunne on tunne, mitte argument või väide!) 


Kas pole mõneti koomiline, et poleemika ühes feminstlikus kõlakambris, mis päädis kõnealuse kirjaga, sai alguse äärmusparempoolse ja rahvushomofoobse portaali UuedUudised lehelt? Ei, see on isegi täiesti loogiline. UuedUudised ei salli karvavõrdki NO99-t sest see on ilmselgelt juhinduv avatusest ja abstraktsest õiglusest, tähendab, ei tekita neis erilist pühadustunnet ei rahvussümboolika ega perekond, küll aga on tähtis neile abstraktne õiglus.
Ojasoo ühendab sümboolsel tasandil kahte: lesbidele sümboliseerib ta meest, kellele ei ole püha naise keha puutumatus (see on neile sama suur õuduskujutlem nagu meeshomofoobile kujutlus mehest, kellele pole mehe keha seksuaalne puutumatus tabu) ning rahvushomofoobidele sümboliseerib ta inimest, kellele pole piisavalt püha ei rahvussümboolika ega perekond, on üks homomultikulti üldinimõiguslane, rsk.
(Oluline on muidugi märkida, et olemaks naine, kellel on meeste suhtes sellised tunded, ei pea olema sugugi lesbi. Vastumeelsusel meeste lähenemise vastu võib olla palju muid põhjusi, traumast väga kinnise isikutüübini).


Kirjale aga ei kirjutanud alla need feministid, võrdõiguslased ja „multikultid“, kelle moraalipsühholoogia aluseks on abstraktne õiglustunne: Oli kuritegu, oli karistus, oli patukahetsus, pole siin mingit sümbolit, las professionaal töötab, palju meil neid pole.
Nende arust rikkus Ojasoo seadust (ja kandis karistuse), mitte aga ei saanud hakkama pühaduseteotusega. 


Meie president aga jäi iseendaks, tähendab, ei tunne liigset vaimustust sümboolsete struktuuride ja pühaduste vastu. Eks ole ta teatud ringkondi ka ärritanud küll kirikusse jaheda suhtume eest, küll mitte piisava pieteediga hümni suhtumise eest. Ma arvan, et see on hea, sest alternatiivid oleks hullemad.




Kui sest neetud loost mingi kasu võiks tõusta, siis ehk see, et radikaalfeministid ja radikaalrahvushomofoobid mõistaks üksteist, et nad on tegelikult väga sarnased inimtüübid, ainult tarkvara on teine; mõista, et see, millisest evolutsioonilisest ajukihistusest pärinevad nende moraalsed tunded, on suuresti sama. Vaevalt, et see semudeks muudab, aga ehk aitab pisutki õdusamalt kõrvuti elada.








Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:36 9 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
15. jaanuar 2018Ihu ja hingega internetis 
Ilmus ajalehes „Postimees“ 13.01.2018




Gutenbergist ja Zuckerbergini ehk kuidas kommunikatsioonitehnoloogiad inimest ja ühiskondi muudavad

Katrin Tiidenberg. Ihu ja hingega internetis. kuidas mõista sotsiaalmeediat? TLÜ Kirjastus 2017. 363 lk 


Katrin Tiidenbergi monograafia „Ihu ja hingega internetis. Kuidas mõista sotsiaalmeediat?“ on tungivalt soovituslik lugemisvara kõigile, keda huvitab inimene ja ühiskond kogu selle elurikkuses ja kujunemises. 

Mihkel Kunnus


Olgu alustuseks kohe öeldud kaks asja. Esiteks, et see raamat on väga lugemisväärne ja silmaringi avardav, ning teiseks, et see raamat pole kaugeltki mitte teemat ammendav, isegi mitte sissejuhatusena, vaid eelkõige valdkonda juurde suunav ning sellele tähelepanu osutav. Autori enese sõnadega: „See raamat püüab pakkuda üht võimalikku, sotsiaalkonstruktivistlikust ja sümbolilis-interaktsionistlikust maailmavaatest lähtuvat ning isiklikust huvist juhitud ülesehitusega ülevaadet sotsiaalmeediast ning selle seotusest inimsotsiaalsusega ja tähendusloomega. Pakun sissevaate varasematesse teooriatesse ja uurimistöödesse ning toon näiteid ka enda doktoriväitekirja tarvis kogutud ja analüüsitud empiirilistest andmetest.“(lk 25) Kuigi äsjatsiteeritud enesetutvustus sisaldab paari üsna pikka ja ehk ka hirmutavat sõna, siis raamatut karta pole siiski vaja, sest see on üldiselt kirjutatud väga lugejasõbralikus ja heas selges keeles. See pole keerukas ja endassesulguv, ainult erialaspetsialistidele mõistetav siseringi tekst, vaid parimas mõttes populaarteaduslik. Kusjuures erilise plussina tooksingi välja meie kultuuriruumi ja teaduskeele vajalike terminitega rikastamise. See terminiloome on hädavajalik, sest uuritav nähtus ise on ju korraga väga uus, aga samas ka keevalises kujunemisjärgus, nii et ei ole veel teada, mis sellest püsivam ja mis kaduvam. „Seetõttu tuleb selle raamatu lugejal arvestada, et parimal juhul maalib raamat ühe hetke võimaliku, ajaspetsiifilise pildi sellest, kuidas sotsiaalmeediakasutus suhestub meie igapäevaeluga, ning sellest, kuidas me iseendast aru saame. Kindlasti ei paku see raamatu ajatut ja universaalset lahendust sellele, kuidas ja miks inimesed sotsiaalmeediat kasutavad ja mis on selle kõikvõimalikud tagajärjed“(lk 13).


Intellektitehnoloogiate määratu mõju
Aastal 1977 näitas Briti antropoloog Jack Goody oma valdkonna klassikasse kuuluvas uurimuses „Metsiku mõtlemise kodustamine“ (e.k. 2005) veenvalt, et tavapärane vastandus „primitiivse“ ja „arenenud“ kultuuri vahel on tegelikult üleminek suulisest kultuurist kirjakultuuri. Kui kultuuri sigineb kirjaoskus, siis tekib kultuurilise progressi põhieeldus – teadmiste kuhjumine. Sest enam pole kultuurilise pärandumise pudelikaelaks elavate kogukonnakaaslaste mälu, vaid märksa suurema mahutavusega kirjalikud tekstid ja nende kogud. Liigiajaloolises mõttes on kiri väga uus leiutis, hiline intellektitehnoloogia, mis veel vägagi hiljuti polnud kuigi levinud. Näiteks meie suurima sõnameistri A.H. Tammsaare lapsepõlve naabrimees, Oru Pearu prototüüp Jakob Sikenberg oli veel täesti kirjaoskamatu ja ta kurikuulsad rehnutipaberid said temalt allkirja asemel kolm risti. Ta oli selleks ajaks siiski juba vähemuse esindaja, aga mitte väikse vähemuse. Toonaseks sajandivahetuseks oskas Eesti aladel juba veidi üle kolme neljandiku kirjutada, lugeda veelgi rohkem. Võib isegi öelda, et Mahtra sõda sai alguse sellest, et osad kohalikud talumehed oskasid juba ise lugeda ja said tsaari äsjasele seadusele osutades mõisnikele vastu hakata (mõisnikud reageerisid teadagi ikka veel traditsiooniliselt). Kirjaoskus on areneva tsivilisatsiooni vältimatu eeldus, kirjaoskuseta jääb kultuur pärimuslikuks, puhttraditsiooniliseks.
Nähtusega seoses oleks muidugi kena meenutada Lutherit ja Gutenbergi, sest nemad on andud meie rahvuse ja riigi tekkeks väga palju. Enamikes Euroopa keeltes on ühtse kirjakeele aluseks piiblitõlge. Luther leidis, et iga inimene peab oma emakeeles pühakirja lugeda saama ja selleks tuleb piibel tõlkida kohalikesse keeltesse ning inimesed lugema õpetada. Gutenbergi trükipress andis selleks tehnilise suutikkuse. Kõrvanähtusena hakkasid inimesed ka muid tekste lugema ja muid asju kirja panema. Tsivilisatsioon pöördus kiirete muutuste teele. Looduslik valik ja geenide sortimine käib tohutult aeglasemalt. See arenguplahvatus oli täielikult kultuuriline. 


Zukerbergi revolutsioon
Küllap nii mõnigi vanem ja väsinum (näiteks see, kes tõenäolisemalt käesolevat tutvustust paberlehest loeb), tahab rehmata, et mis sest internetist ja sotsiaalmeediast, va ajastu moehaigusest, nõnda ületähtsustada. Ometi arvud ja uuringud räägivad teist keelt. Iseasi siis, kas suhtuda neisse moraalipaanikaga või mitte, aga raamatu teises peatükis toob Tiidenberg kiretult välja, et „internet ja sotsiaalmeedia väärivad uurimist, kuna internet on praegu valitsev suhtlustaristu, mis mõjutab nii seda, kuidas me tajume aega, ruumi, maailma ja oma kohta selles, kui ka seda, kuidas kehtestatakse ja vaidlustatakse sotsiaalseid norme. See teeb omakorda võimalikuks mitmekülgse ja platvormilise minaloome, suhted, kehalisuse jpm.“(lk 30). Tõsi. Võiks siia laduda rea viiteid eestikeelseski laiatarbemeedias ilmunud artiklitest, kus kirjeldatakse nutisõltuvust (pedagoogide püsiv peavalu), küberkiusamist ja sotsiaalmeedia mõju noorte psüühikale, aga võtan parem lõigu intervjuust Malaisia ahistamiskandaali ohvriga, sest seal oli teema fookus hoopis mujal, tähendab, kõrvalepõige on kõige ehedam antropoloogiline toormaterjal: „Ma ei tunne, et kummalgi meist – ei mul ega Taavil – oleks vaja elu lõpuni ühes loos seotud olla. Tahan, et teda guugeldades tuleks välja eelkõige tema saavutused, poliitikukarjäär ja ilus pere. Ja kui keegi teab ja otsib mind, näeb ta mind selle kaudu, mida mina olen teinud, mitte selle ühe situatsiooni kaudu, kus ma juhuslikult ohvriks langesin ja sellest rääkida julgesin. Ma ei taha, et see sündmus meid mõlemaid defineerima jääks.“i
See on väga kõnekas – inimese käitumist motiveerib võimalik guugeldamistulemus! Nii nagu kunagi Jumala kõike nägev silm või südametunnistus. Siin meenuvad Shakespeare'i tragöödiate surevad kangelased, kes viimaste sõnadega annavad ellujääjaile juhiseid, kuidas neid mäletama peaks. Internet ja sotsiaalmeedia on tunginud sügvale inimese süü- ja häbistruktuuri ning sotsiaalsesse kohtumõistmisesse. Viimase stiihilisse ja barbaarsesse loomusesse on andnud suurepärane sissevaate Jon Ronson, kelle suurepärane raamat „Ah et sind on avalikult häbistatud“ ilmus samuti sel aastal eesti keeles. Ronsoni raamat on hea täiendus Tiidenbergi omale. Eriti, mis puudutab viimast kahte peatükki, kus käsitletakse kehalisust, selle digitaalseid avaldumisvorme ning normatiivsust ja vastuhakku internetis. Ühtlesi on need peatükid kõige ideoloogilisemad.


Foucault' jäljed
Eriti kahes viimases peatükis on Tiidenberg inspireeritud Foucault'ist. Michel Foucault (1926-1984) on raskestiklassifitseeritav Prantsuse filosoof, kellel on olnud ja on tohutu mõju enam-vähem kõigile humanitaarsetele distsipliinidele. Kui Nietzsche soovitas Piiblit lugedes kindad kätte panna, siis Foucault' puhul läheks vist skafander asja ette. Selle ülimõjuka mõtleja needuseks on see, et pahatihti mõjub ta oma jüngritele hoopis teistsuguseid praktikaid indutseerivat, kui talle endale omane oli. Näiteks nooremad ja tulisemad võtavad talt pahatihti pelgalt mässumeelsuse ja eituse vaimu, aga mitte seda pöörast töökust ja meeletut allikmaterjalides tuhnimist, mis Foucault'ile toetuspinna andis. Tiidenberg on õnneks hea Foucault' õpilane, töökas ja paljudele erinevate vaatenurkadega arvestav ja empiirilist uurimust kaasav, kuigi – ja see on käesoleva tutvustuse ainus pahuravõitu noot – foucault'likult vaenulik suhtumine mis tahes sotsiaalsetesse normidesse on ikka sisse imbunud. Viimase peatüki pealkiri on „Ole normaalne! Normatiivsus ja vastuhakk internetis“ ning selge on, et tahe olla normaalne on internaliseeritud repressiivne fenomen, millele tuleks vastu hakata. Eks osalt ole see seletatav Michel Foucault biograafiaga.
Nimelt Foucault' tundis end oma nahas halvasti. Kohe väga halvasti. Ta oli tugevate impulsside ja afektidega, kiuslik, agressiivne, kaklushimuline, homoseksuaalne, lühimalt: inimene, kes sobitus ühiskondlikesse normidesse, eriti toonastesse, väga halvasti, miska oli ta igasuguste ühiseluliste tsiviliseerivate kasvatusmenetluste suhtes ülitundlik – need tegid talle haiget ja ta tajus neid repressiivsetena. Ühelt poolt andis see talle hea lähtepositsiooni nende kirjeldamiseks (heteroseksuaalne ja väheimpulsiivne ontlik inimene ei pane teatud ühiskondlike piiranguid tähelegi), ent teisalt imbus ta kirjeldavasse sõnavarasse lausa rousseaulik vaenulikkus mis tahes tsiviliseerituse vastu, mis tahes kasvatust kirjeldatakse alistava ja repressiivsena jne. See mürgine vimm on osalt imbunud ka Tiidenbergi raamatu viimastesse peatükkidesse. Näiteks: „Waskul ja Martin(2010) väitsid, et inimavatarid on foucault'likud alistatud kehad – pea alati saledad, kaunid ja sportlikud; kultuurilistest ilu ja seksikusnormidest kramplikult kinnihoidvad“ (lk 238). Lühimalt: ideaalipüüdlust kirjeldatakse halvustavalt (tõsi, ideaal on nõudeid esitav ehk represseeriv), samuti analüüsib ta „rasedate naiste Instagrami-kasutust ühe näitena hetero- ja kehanormatiivsete ideoloogiate taastootmisest sotsiaalmeedias“ ja „milline on šeeritava fotograafia (k.a. pildiallkirjad, hastag'id, kommentaarid jne) roll intensiivse raseduse ideoloogia levitamises“(lk 301). No kes foucault'like diskusrustega tuttav on, saab aru, et normatiivsus või ideoloogia levitamine-taastootmine pole lihtsalt kirjeldused, vaid rohkemgi (mässule ja vastuhakule üles kutsuvad) süüdistused. Mässamisele ja vastuhakule üleskutsumises pole iseenesest midagi halba, vastupidi, palju on seda, mille vastu peabki hakkama, aga selleks ei peaks olema tervis ja ideaalid ning perele ja lapsele keskenduv rasedus, vaid näiteks, kui ikka interneti juurde jääda, kultuuri- ja loominguvabadus, mida üha enam bürokratiseeruv ja ärihuvidest läbikasvav suurkorporatiivne autoriõiguslus lämmatada ähvardab. Ka neid tendentse lahkav teos, Ameerika õigusteadlase Lawrence Lessigi „Vaba kultuur ehk Loovuse loomus ja tulevik“, ilmus äsja eesti keeles. Olgu ka see soovitatud, eriti poliitikutele, kes pole veel seemneid söönud.

Antagu talle auhindu!
Meie väikesel kultuuril on väga vedanud, et meil on Katrin Tiidenberg, mitmekülgselt andekas noor teadlane, kes uurib väga aktuaalseid sotsiaalseid muutusi, vahendab seda eesti keeles ning loob ühtlasi ka vastavat sõnavara. Uurida internetti ja sotsiaalmeediat on korraga ülimalt oluline, sest tegu on uue ja uurimata ning samas väga suure mõjuulatusega nähtusega, aga samas ka uurijale mõneti tänamatu, sest just uudsuse tõttu on paljud asjad alles kujunemisjärgus ja püsivamaks settimata, mistõttu on väga tõenäoline, et uurimus aegub kiiresti ja muutub ise kultuurilooliseks dokumendiks. Seda enam väärib Katrin Tiidenbergi töö tunnustust. Antagu talle auhindu!




i „Rõivase ahistamisohver: ma ei kahetse, ma olen rääkinud tõtt“ EPL 21.X 2017
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 00:21 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. detsember 2017Niinimetatud kurjus: agressiooni looduslugu 
Alljärgnev on Kalevi Kulli järelsõna Konrad Lorenzi raamatu "Das sogenannte Böse" (1963) tõlkele, mis ilmus Tallinna Ülikool Kirjastuses 2018 aasta alguses (vaata siia!).






Koos Konrad Lorenziga käitumist vaadeldes 
Kalevi Kull


Kust on kiindumus pärit? Mis on meil teiste liikidega ühist, mis on neist erinev? Kas sõdimine on inimlik või loomne tegevus? Kas on mõni võti, millega pääseks loomade käitumise mõistmisele oluliselt ligemale? Neid asju see raamat üksjagu õpetab. Ning tuleb kohe öelda, et õpetab nii algajale kui asjatundjale. 
Konrad Lorenz on üks loomade käitumise teaduse ehk etoloogia alusepanijaid. Selle tegi võimalikuks temas liitunud naturalist, üldbioloog ja looduskirjanik. Ta on ühteaegu väga tähelepanelik loodusvaatleja ja selgel viisil mõtleja. Selle teaduses nii tähtsa „vaatluse ja tõlgenduse“ põhimõtte – Beobachtung und Reflexion – kirjutas ju juba Karl Ernst von Baer oma peateose (1828) alapealkirjaks. 
Kui olete tähelepanelik vaatleja ja teiste liikide toimetamist nende endi oludes üksjagu jälginud, siis teate, et kokkupõrked on organismide elus siiski võrdlemisi harvad. Jutt pole sellest, et üks sööb teist kui oma loomulikku toitu – see pole siinse raamatu päristeema. Siin on vaatluse all küsimus kaaslastega kaklemisest või isegi ehk lihtsalt eemaleajamisest, teise tõrjumisest. 
Lorenz uurib ses raamatus, kuidas tõrjuv käitumine on kujunenud, millised on selle vormid, millal läheb see liiale, kuidas seda pärsitakse, kas ja kuivõrd on sel seos inimese agressiivse käitumisega. Kas inimestevahelisel vägivallal on miskit pistmist loomadevahelise käitumise vormidega?
Tõeline agressioonivõime sünnib ikkagi alles koos inimkeelega. Vägivald on võimalik sestpeale, kui tegija saab mõista, et ta teeb teisele kurja.1 See eeldab mõtlemist, eeldab keelt ja inimest. Seega siis, kuni siin ei räägita inimesest, ei saa juttu olla vägivallast. Siin on juttu eemaleajavast käitumisest. Tõsisemad vormid võtab tõrjumine vaid siis, kui teine ei kuuletu. 
Koera kurjus, õieti kurjustus, see käitumine, mis hirmutab, ei ole koeral pahateoks plaanitud. Koer, nagu teisedki loomad, ei saa enda üle mõtelda, tema märgisüsteemidel pole seda võimet, mille annab keel. Loom ei saa mõista, kuidas teisel on halb. Seepärast ei saagi ta tahta teha halba. Nii on ka väga väär tema käitumist eales halvaks pidada. 
Ent kaaslasi hirmutava käitumise vormidel, mida näeme erinevatel liikidel (sealhulgas inimesel), on ometi üksjagu ühist. Seepärast ongi organismide käitumise tundjate – bioloogide, etoloogide, zoosemiootikute töö konfliktide mõistmiseks oluline. 


Eesti ja etoloogia
Kui astusin Indiana Hundipargis sisse selle juhataja, ühe maailma parima huntide käitumise tundja Erich Klinghammeri2 majja ja nimetasin, et tunnen huvi Jakob von Uexkülli3 uurimusvälja vastu, siis Klinghammer sõnas tervituse asemel: „Te olete siin majas juba teine külaline, kes Uexkülli teab“. Küsisin, et kes see esimene siis oli. „Konrad Lorenz,“ lausus ta. 
Lorenziga pole ma kunagi kokku saanud ja niipalju kui olen järele kuulanud, ka mitte ükski teine Eesti bioloog mu eluajal. Päris kindel ei või ma seda öeldes küll olla, nii et kui keegi teab rohkem, oleks põnev kuulda. Seda enam, et Konrad Lorenz on Tartus käinud ning küllap ta siis ka mõne siinse bioloogiga kohtus (vt sellest allpool). 
Lorenzi mõju on Eestis muidugi olemas. Etoloogia tõusis maailmas populaarseks 1960. aastail.4 Selle teadusharu üheks esimeseks vahendajaks Eestisse oli Eerik Kumari5, meie ornitoloogia eestvedaja, kes hoidis ennast hoolega kursis maailmas lindude uurimisel toimuvaga. Lorenz oligi ju ennekõike lindude käitumise uurija. Kumari raamatukogus oli hulk Lorenzi teoseid (Lorenz 1966a; 1966b; 1968; 1975a; 1978). Neist innustatult suunas Kumari Eesti ornitolooge siis ka lindude käitumist uurima.
Paigad, kus Eestis lindude uurimisega tegeldi, olid üsna loomulikult Matsalu, Vilsandi ja Puhtu. Etoloogia võtsid käsile ornitoloogid Ruth Ling6 ja Sven Onno7. Kuna selle juurde kuulus ka käitumise filmimine, sattus neile appi Rein Maran8, kelle loodusfilmijaks saamine sai peamise tõuke just sealt, objektiivi kaudu laidudel kajakaid vaadeldes (vt Lõhmus 2011). 
Kumaril oli olemas käesoleva raamatu saksakeelne eksemplar (Lorenz 1966a) ning koos tema saatesõnaga (Kumari 1969) ilmus Eesti Looduses järjeloona Viktor Masingu9 tõlkes katkendeid „Niinimetatud tigedusest“ esmakordselt eesti keeles juba 1969. aastal (Lorenz 1969a; vt ka Lorenz 1969b). See oli veel enne, kui etoloogid Konrad Lorenz, Nikolaas (Niko) Tinbergen ja Karl von Frisch said 1973. aastal Nobeli auhinna, mille Masing (1974) ka eesti keeles ära märkis (vt ka Ling 1978).
Viktor Masingu märkamata jäänud roll Eesti etoloogias väärib kindlasti nimetamist. On ta ju tõlkinud saksa keelest eesti keelde peale Lorenzi veel mitmete etoloogide jt loomade käitumise uurijate – Niko Tinbergeni (1968), Irenäus Eibl-Eibesfeldti (1972–1973), Bernhard Grzimeki (1973–1974), Karl von Frischi (1974) kirjutisi. Masingu – ka tema oli suurepärane naturalist – ilmseid huvisid oli ökoloogia ja käitumisuuringute seostamine. Ent suurel määral ühtlasi bioloogiahariduse edendamine, milleks etoloogiline aimekirjandus sobib hästi. 
Lindude käitumise uurimise üheks olulisemaks kohaks Eestis kujunes Puhtu ornitoloogiajaam, eestvedajaks Jüri Keskpaik10 (vt ka Kukk 2009). Ta kutsus minugi sinna ja alates 1968. aastast, algul kooli-, hiljem ülikooli ajal, töötasin Puhtus kuuel suvel tema käe all. Keskpaiga peamine uurimisteema oli lindude soojusregulatsiooni väljakujunemine, selle käitumuslikud ja füsioloogilised mehhanismid, ökofüsioloogia. Ma ei mäleta, kas kuulsin Lorenzist seal juba esimesel suvel või mõnel järgmisel, kuid kogu selle uurimisrühma metodoloogia oli mu meelest natuke Lorenzi füsioloogilise etoloogia hoiakuga. Istusime vahetuste kaupa vaatlustelgis tutka, liivatülli, vesikana, lõopistriku ja mitmete teiste pesade juures lindude käitumist kronometreerides, tõime linnupoegi laidudelt öisteks katseteks, neid varahommikul pessa tagasi viies, kasvatasime neid voljäärides, mõõtsime nende temperatuuri ja hingamist laboris (vt neist töödest raamatus Kumari 1978). 2017. aasta juulis Jüri Keskpaigalt Lorenzi kohta üle küsides ütles ta, et Lorenz oli küll pigem fooniks ning uurimisküsimused Puhtus (kus käitumisvaatluste osas oli olulisem kronometreerimine – muide, lausa ööpäevaringne) ei lähtunud tema töödest. Tähtsamad olid pigem Pjotr Anohhini11 ja Jakob Uexkülli funktsionaalsete süsteemide mudelid. Ka Niko Tinbergeni tööd, kelle mõnesid katseid Jüri Keskpaik oli korrata proovinud. Keskpaik oli saanud ökofüsioloogiaalase koolituse Abram Slonimilt12, kelle arendatud teadussuunda on kutsutud etoloogiliseks füsioloogiaks, ja sealt pärines ka termoregulatsiooni uurimise teema. Ent üks Lorenzilt pärit mõiste oli tähtis küll – Kumpan ehk kaaslus; sealjuures kaaslus inimese ja linnu vahel. Nii ehk naa – mõte, mis Puhtus hõljus ja ka sõnastatud sai, oli püüd luua organismide käitumise teooria. 
1972. aasta jaanuaris käisime esimesel üleliidulisel loomade käitumise konverentsil Moskvas.13 Eestist Ruth Ling, Jüri Keskpaik, Aleksei Turovski14, mina, võimalik et veel keegi. Mäletan Leonid Krušinski ettekannet – ta tegeles loomade järeldamisvõimega; samuti Jevgeni Panovi, kes oli Lorenzit tõlkinud vene keelde.
Tartu ülikoolis luges etoloogiat Ruth Ling. Ka tema on tõlkinud Lorenzit (Lorenz 1975b). Samuti tõlkis Lorenzit eesti keelde Tiiu Keskpaik (Lorenz 1980–1981; 1984; Keskpaik 1980), sealhulgas peatüki käesolevast raamatust (Lorenz 1996). Kuid kuna etoloogia tundus nii tähtis ja programmis oli teda nii vähe, siis tegelikult juba ülikooli esimesel aastal pidasime Turovskiga plaani teha etoloogia seminar. See küll ei käivitunud, selle asemel aga tuli teoreetilise bioloogia grupp. 
Peale lindude tegeldi ka putukate käitumise teadusliku uurimisega: Vambola Maavara15 ja Ants-Johannes Martin16 sipelgatega, Aleksei Turovski parasiitsete herilastega (vt intervjuu temaga – Velmezova, Kull 2016). Lindude käitumisega on aga tegelenud veel Vilju Lilleleht17, Kalev Rattiste18, Raivo Mänd19, Aivar Leito20 jmt. 
Otseselt etoloogiaalaseid konverentse pole Eestis minu teada peaaegu peetud, etoloogia on olnud pigem üks tahk muude uurimisteemade juures. Üheks toredaks erandiks oli käitumise teooriale pühendatud ja paljude osavõtjatega kaheksas teoreetilise bioloogia kevadkool 1982. aastal Puhtus, kus said kokku meie zooloogid-etoloogid ja Juri Lotman21 semiootikuna. 
Käitumise ja kommunikatsiooni tähenduslikud tahud on zoosemiootika uurimisala. See on teadusharu, mis areneb meil praegu suurte sammudega (nt Maran, Martinelli, Turovski 2011; Maran jt 2016). Üleüldse võib loomade käitumise valdkond olla Eestis väga suurte võimalustega uurimisala. Käitumise uurimine ja vaatlemine on ju suhteliselt odav teadus, mis nõuab vaid palju püsivust ja nutikust ning loomulikku loodust – seega just väga sobilik Eestisse.


Veidi Lorenzi elukäigust ja etoloogia kujunemisest
Konrad Lorenz sündis Viinis aastal 1903 ja suri 1989. aastal samuti Viinis. Tema isa Adolf Lorenz oli meedik, juhatas Viini ülikooli ortopeediakliinikut aastail 1889–1924 ning oli ka suurepärane teadlane. Kodus Altenbergis oli Konrad Lorenz lapsest peale aga väga suur loodushuviline. Parditiigid olid tema esmaseks vaatluspaigaks ja akvaarium eksperimenteerimiseks. Oma autobiograafias (Lorenz 1985) kirjeldab ta neid varaseid vaatlusmuljeid põhjalikult. Partide ja hanede käitumiskommete tundmises ei saanud hiljem keegi talle vastu.
Konrad õppis Viini ülikoolis arstiteadust, lõpetades selle 1928. aastal, seejärel jätkas aga zooloogia õppimisega, mis päädis doktoritööga 1933. aastal. Tähtis osa oli ka psühholoogial, mida õpetas Karl Bühler22, kellel oli talle oluline mõju (Lorenz 1985: 263–264). Aastail 1935–1940 õpetas Lorenz Viini ülikoolis juba ise võrdlevat anatoomiat ja zoopsühholoogiat (Gorokhovskaya 2007). 
Mõni aeg varem, 1926. aastal oli Jakob von Uexküll rajanud Hamburgis loomade käitumise uurimise instituudi (Institut für Umweltforschung). Lorenz külastas Jakob von Uexkülli tema laboris Hamburgis ja sai sealt palju innustust. 1936. aastal kohtus Lorenz esmakordselt Niko Tinbergeniga Hollandis. 1937. aasta suve veetis aga Tinbergen Altenbergis, Lorenzi juures. Aastal 1938 asutas Lorenz ajakirja Zeitschrift für Tierpsychologie (aastast 1986 on selle ajakirja nimeks Ethology ja see ilmub tänapäevani).
1940. aastal sai Lorenzist Königsbergi ülikooli professor. See oli kunagine Immanuel Kanti õppetool. Ent oli sõjaaeg ning ka Lorenz arvati sõjaväkke – sõjaväearstiks. 1943. aastal korraldas Wehrmacht Köningsbergi ülikooli õppejõududele Tartus kursused koos loenguprogrammiga ning ka Lorenz käis sellega seoses Tartus esinemas (Tilitzki 2002: 800). Ta pidas 1943. aasta 20. oktoobril Tartu ülikooli aulas loengu „Inimese ja looma psühholoogia võrdlus“, koos „filmi demonstreerimisega“, nagu Postimees kirjutas.23
Lorenz pidas väga tähtsaks asjaarmastajana loodusvaatlustele pühendumist. „Meie, amatöörid ja diletandid“ – nii iseloomustab ta omasuguseid, kes suure püsivuse ja pühendumisega tegelevad käitumisvaatlustega. „Kui oled tõeline amatöör, armastad tõeliselt mingit sorti kalu, linde või imetajaid, siis sa ei saa teisiti, kui hakkad asjatundjaks. Asjatundja ei pea olema teadlane, kuid teadlasel on kahtlemata kohustus olla asjatundja. See, et asjatundjad nii sageli püüavad teadlasteks saada, käib aga vahel järgmisel viisil. Asjatundja, kes end veel teadlaseks ei pea, loeb ja kuuleb, mida kuulsad teadlased on öelnud või kirjutanud asjast, mis temale, asjatundjale, on iseenesest põhjalikult tuttav. Üllatusega leiab ta, et need suured mehed ei tea, millest nad räägivad, ning seetõttu kõnelevad mõttetusi“ (Lorenz 1985: 264). 
Etoloogia algusaegadel (1930. aastail) kujunes loomade käitumist uurivate bioloogide nn nähtamatu kolledž (Gorokhovskaya 2001: 88), kuhu kuulusid vanemast põlvkonnast Jakob von Uexküll, Karl von Frisch, Otto Antonius24, Otto Koehler25, Erwin Stresemann26, Julian Huxley, Eliot Howard27, Frits Portielje28 ning Lorenzi ja Tinbergeni eakaaslastest või noorematest Bernhard Rensch29, Friedrich Goethe30, Bernhard Grzimek, Heini Hediger, Gustav Kramer31, Hans Löhrl32, Günter Tembrock33, David Lack34, Jan Verwey35, Frans Makkink36, Adriaan Kortlandt. Nende töö pani etoloogiale aluse.37 Teadusharu loojaid on ikka terve hulk ning kellegi tarkust ei või kuulsuse järgi hinnata. 
Richard Burkhardt (1992: 374) kirjutab: „Enne aastat 1950 oli olnud vaid kaks konverentsi, millel oli oluline mõju loomade käitumise uurimisele. Esimene oli Leideni instinkti-konverents 1936. aastal. Teine oli Cambridge’s 1949. aastal peetud konverents „Füsioloogilised mehhanismid loomade käitumises“. Leideni konverents tõi Lorenzi ja Tinbergeni esimest korda kokku ja ühendas neid opositsioonis vanema põlvkonna subjektiivse loomapsühholoogia vastu. Cambridge’i konverents andis etoloogia kaasrajajatele sõja järel esimese võimaluse ümber grupeeruda.“ 
Omaette lugu on sõjaaastatega. Sakslased panid Tinbergeni Hollandis mitmeks aastaks vangi, Lorenz aga sattus pärast sõda ligi neljaks aastaks (1944. aasta keskpaigast kuni 1947. aasta detsembrini) vangi Venemaale ehk Nõukogude Liitu. Ta oli erinevates vangilaagrites – kokku kolmeteistkümnes, sealhulgas pikemalt Armeenias – ja vangina oli ta enamasti ametis laagri arstina (Sokolov, Baskin 1992; 1993; Gorokhovskaya 2002).
Kui Lorenz Venemaalt vangilaagrist 1948. aasta veebruaris koju Altenbergi jõudis, oli tal kaasas raamatu käsikiri ja kodustatud kuldnokk. Siitpeale hakkas tema kuulsus kasvama. Sellest käsikirjast sai hiljem raamat „Peegli tagakülg“ (Lorenz 1973).
Lorenz kirjutas kokku kümmekond raamatut. Eesti keeles on neist ilmunud seni kaks: „Inimene leiab sõbra“ (Lorenz 1975b) ja „Kuningas Saalomoni sõrmus“ (Lorenz 1984). Lisaks aimelistele avaldas ta ka täiesti akadeemilisi raamatuid, sealhulgas etoloogiaõpikuks sobiva „Etoloogia alused“ (Lorenz 1978; 1981).
Lorenz oli austerlane, tema peamine kolleeg etoloogia väljakujundamisel Niko Tinbergen aga hollandlane. Huvitaval kombel on nii Austriast kui Hollandist pärit terve hulk etolooge, samuti on teoreetilise bioloogia ajaloos just Austrial ja Hollandil olnud pikka aega eriline koht. Hollandis, Leidenis loodi maailma esimene teoreetilise bioloogia instituut, Hollandist pärineb koos Niko Tinbergeniga lausa etoloogide koolkond (Burkhardt 1997: 1; Röell 2000). Austrias töötas bioloogiateoreetikuna Ludwig von Bertalanffy38, Konrad Lorenzi pere villast sai aga hiljem pikaks ajaks Euroopa ühe peamise teoreetilise bioloogia instituudi keskus. Nii et ka etoloogia kujunemislugu paistab tõendavat, et maiskondlik traditsioon on teadustes oluline.39 


Lorenz ja Uexküll
Konrad Lorenz pühendas oma doktoritöö (Lorenz 1935; inglise keeles Lorenz 1957) Jakob von Uexküllile. Hiljem, Harvey loengus 1958. aastal määratleb Lorenz väga selgelt nii oma vaadete sarnasuse kui erinevuse Jakob von Uexkülli omadest, “... keda ma pean olulistele filosoofilistele erimeelsustele vaatamata üheks oma kõige tähtsamaks õpetajaks“ (Lorenz 1960a: 94). 
Vist oli nii, et Jüri Keskpaiga rühmas leidsimegi Uexkülli olulised tööd Lorenzi kaudu. Mul on meeles, justkui oleks see olnud seotud Lorenzi Kumpan-artikliga (Lorenz 1935), milles ta Uexküllile viitab ja mille allikate ülesotsimise andis Jüri mulle ülesandeks. 
Lisaks Lorenzi ja Uexkülli kohtumisele Hamburgis pidasid need kaks loomade käitumise õpetuse suurkuju omavahel tihedat kirjavahetust,40 ometi arenesid Lorenzi vaated mitmetes olulistes bioloogia teoreetilistes seisukohtades veidi erinevas suunas. Darvinistist Lorenzi jaoks oli loodusliku valikuga seotud kohastumine määravaks teguriks organismi taju- ja käitumismehhanismide kujunemisel. Uexküll aga kõneles looduse üldisest plaanipärasusest, mis hoiab koos looduslike vormide mitmekesisust – teda huvitasid rohkem sünkroonsed kui diakroonsed suhted.41
Kui ma Altenbergis Lorenzi maja külastasin (vist aastal 2003), oli seinal klaasi all Uexkülli saadetud foto koos tervitusega Lorenzile: „Herzlichen Dank für den fabelhaft interessanten Kumpan. Schema und Prägung sind die Lösung des Rätsels. J. v. Uexküll, 1934“.
See, mida Lorenz märkas – et lindude käitumises korduvad võrdlemisi lihtsad mustrid, et käitumise seaduspärad seletuvad kaunis lihtsate mehhanismide kaudu –, oli ühtpidi seesama tee, mida käis Uexküll; Lorenz tõepoolest toetus sellele, kuid tema seletuste haaravus varjutas teise, sügavamalt semiootilise poole, mis viiski Lorenzi eemaldumisele Uexküllist. Võib-olla on muidki põhjusi, üheks ehk Austria teaduslik kool, mida Viini ringi eesmärk – metafüüsika hävitada –natuke iseloomustab. Ka bioloog ja süsteemiteooria üks rajajaid Ludwig von Bertalanffy, austerlane nagu Lorenzki, sai Uexküllilt mõjutusi, pärast aga sobis Lorenziga päris hästi. 
Lorenz ja Uexküll erinevad selles, kuidas nad tõlgendavad Kanti, ja see käib teadmiste päritolu seletuse kohta üldisemalt. Lorenz oli lühikest aega ametis Königsbergi ülikoolis ja seal kirjutas ta artikli, milles põhjendab aprioorsete kategooriate kujunemist loodusliku valiku kaudu (Lorenz 1941). See töö oli ühtlasi oluliseks tõukejõuks evolutsioonilise epistemoloogia nimelise teadussuuna kujunemisel. Niisugune fülogeneesi rõhutav suund on opositsioonis Jean Piaget’42 töödest lähtuva geneetilise epistemoloogiaga, mille kohaselt teadmiste päritolu lähteks on pigem ontogenees (vt Lorenz 1960b). Piaget’ vaated on lähemal Uexkülli omadele.
Üks väike tähelepanek veel. Sellal kui Lorenz oli Venemaal vangis, asutas rühm entusiastlikke Austria etolooge Wilhelminenbergi bioloogiajaama (sellest kasvas hiljem välja praeguseni tegutsev Konrad Lorenzi nimeline Võrdlevate Käitumisuuringute Instituut – Konrad-Lorenz-Institut für Vergleichende Verhaltensforschung). Nad andsid aastail 1946–1947 välja ka ajakirja Umwelt. Nii bioloogiajaama kui ajakirja asutaja oli Otto Koenig, kaastööliste seas oli ka Irenäus Eibl-Eibesfeldt43. Umwelt oli põhiliselt populaarteaduslik ajakiri, meie Eesti Looduse sarnane. Huvitav on aga see, et Uexkülli nimi leidub selles üksnes ühes artiklis (Frühmann 1947), kusjuures koguni mitte artiklis, mis räägib keskkonnauuringute (Umweltforschung) ajaloost (Gams 1947). Ühelt poolt on selge see, et saksakeelne sõna Umwelt oligi tavakeeles kasutuses „keskkonna“ tähenduses, Uexkülli antud tähendust „omailm“ esines pigem akadeemilistes tekstides. Ent antud juhul oli seal midagi veel – nimelt paradigmaatiline erinevus vaadetes loomade käitumisele, mis viis Uexkülli tööd kolmeks aastakümneks unustusse isegi loomade käitumisega tegelevate teadlaste hulgas. 


Etoloogia ja zoosemiootika
1960. aastail alustas Thomas Sebeok44 tööd etoloogia ja zoosemiootika sidumiseks. Sebeok oli keeleteadlane, kes uuris keelte mitteverbaalseid vorme ning nägi loomade tähendusloomes inimkeelte kujunemise olulist eeldust. Ta toimetas mitu mahukat loomade kommunikatsiooni teemalist kogumikku. Raamatu „Kuidas loomad suhtlevad" pühendas ta Heini Hedigerile, keda Sebeok nimetas esimeseks tänapäevaseks etoloogia ja semiootika seoste rõhutajaks (Sebeok 1977: ix). Seost semiootikaga on pidanud oluliseks teisedki zooloogid, näiteks Peter Marler45 ja Irenäus Eibl-Eibesfeldt. Thomas Sebeok puutus kokku ka Konrad Lorenziga, kuid head klappi neil siiski ei tekkinud (Brier 2011: 42). 
Siinkohal on vajalik täpsustada, et “etoloogia“ võib olla mõistetud mitmes tähenduses. Esiteks on see lihtsalt loomade käitumist uuriva teaduse nimi üldiselt. Ent teisalt on see vaid üks koolkond loomade käitumist uurivate teaduste hulgas. Etoloogia oli Lorenzi ja Tinbergeni koolkond, mis eristas end võrdlemisi teravalt käitumise teistsugustest seletusviisidest. Üks neist teistsugustest oli biheiviorism, mis pööras suurt tähelepanu loomade õppimismehhanismidele, ent vähem loomade käitumisele liigiomastes oludes. Juba varem oli arenema hakanud tajuprotsesside uurimise kallakuga zoopsühholoogia. Etoloogiat ja zoopsühholoogiat üritas sünteesida Robert Hinde (1970).
Nagu Lorenz ise on hiljem hinnanud, õitsesid etoloogilised uuringud sõjajärgseil aastakümneil küll hästi, kuid need olid ühekülgsed. Neis puudus süsteemipõhine lähenemine ja neis „ignoreeriti peaaegu täielikult õppimisprotsesse“ (Lorenz 1985: 278). Niisiis ka tähendusloomet. 
Ent tähendusloomeline tahk on loomade käitumises kahtlemata olemas ja nii on ka zoosemiootika loomade käitumise mõistmiseks möödapääsmatu, st Sebeoki programm saab kindlasti järje. 




1960. aastad – selle raamatu kontekst
1960. aastail, kui käesolev raamat ilmus, oli teadusilmas erakordne aeg. See oli teadusharude vanade piiride kaotamise aeg, nagu Hinde (1970) oma loomade käitumise ülevaateraamatu eessõnas ütleb. See oli kümnend, mil üsna ühel ajal tõusid esile ökoloogia, geneetika, küberneetika, semiootika, etoloogia. Need teadusharud on omavahel natuke seotud. Ka bioloogiat ja antropoloogiat hakati uutel viisidel seostama. See tõi kaasa uusi efektseid seletusi, ent nagu humanitaaria ja bioloogia piiril kombeks, kippusid sekka bioloogilise determinismiga liialdamised. 
Inimeste ja loomade käitumise võrdlev analüüs oli tollal ka aimekirjanduses väga populaarne. Ühe näitena olgu toodud agressiooniteemaga seotud tapja-ahvi teooria, mille esitas inimese kujunemise kohta Robert Ardrey.46 Ta kirjutas muuhulgas (Ardrey 1961: 29): „Inimene eristus antropoidsest taustast vaid ühel põhjusel: ta oli tapja. Ammu, arvatavasti mitu miljonit aastat tagasi, eraldus tapja-ahvide liin mitteagressiivsete ahvide seast. Keskkonna eripärast tuleneva vajaduse tõttu kohanes see liin kisklusele. Kisklusest tulenevate vajaduste tõttu see liin siis edeneski. Aafrika kolletuvais savannides loomi taga ajades õppisime jooksma, meie käed vabanesid haavamiseks ja vedamiseks, selleks polnud enam vaja lõugu, ja nii need taandusid. Omamata võitlushambaid või kihvu, tuli võtta relvadeks abivahendid. Kivi, kaigas, raske kont – meie eellaseks olevale tapja-ahvile oli see ellujäämise küsimus. Kuid relva kasutamine tähendas uusi ja mitmekordseid nõudeid närvisüsteemile, et koordineerida lihaseid, puuteid ja pilku. Ja nii kujunes viimaks suurenenud aju; nii kujunes lõpuks inimene. Vana oletus, et inimene lõi relvad, on tõest kaugel. Vastupidi – relv lõi inimese.“ 
Veelgi populaarsemaks said Desmond Morrise raamatud, sh „Paljas ahv: zooloogi uurimus inimloomast“ (Morris 1967), ja mitmed tema filmid. Kui Lorenzi analüüsimaterjaliks olid linnud, kalad, närilised ja mõned kiskjad, siis Desmond Morris suunas vaatlused inimkäitumisele. 
Sotsiobioloogia ei olnud veel sündinud – selle alguseks loetakse Edward Wilsoni47 raamatu Sociobiology ilmumist 1974. aastal. Ent Lorenzi ja Tinbergeni darvinistlikud käitumisnähtuste seletused mõjutasid sotsiobioloogia kujunemist kindlasti – nad olidki juba seda laadi. Wilson oli sipelgate käitumise spetsialist ja tema seletused sotsiaalse käitumise päritolust loodusliku valiku kaudu – mida hakati kiiresti ka inimühiskonnale rakendama – ajasid paljudel pea sassi. 
Need loodusliku valiku kaudu seletamisega liialdamised tuli läbi elada. Õpetatud humanitaarid on seda õigusega pidanud biologismiks (nt Kleeberg 2004; Tallis 2011). Et antropoloogia ja bioloogia kokku sobiks, tuleb bioloogial endal süveneda sellesse, mismoodi organismid tähendusi omistavad ja kuidas nad on tajuvad ja toimivad, ise otsuseid tegevad ja valivad olendid. 


Sellest raamatust endast
Käesolev raamat, saksakeelse pealkirjaga Das sogenannte Böse – zur Naturgeschichte der Aggression, ilmus esmakordselt aastal 1963 (Lorenz 1963). Sellest on mitmeid kordustrükke ja tehtud hulk tõlkeid. Ingliskeelses Marjorie Kerr Wilsoni tõlkes, mida on paljukordselt välja antud alates 1966. aastast, on pealkirjaks lihtsalt On Aggression. Kuigi sõna „agressioon“ on ka originaali alapealkirjas, tekitab sellega piirdumine märgatava ja päris olulise tähendusnihke, sest enamasti defineeritakse agressiivsust ikka kui käitumist, millega taotletakse teha teisele halba. Ent arusaam, et teisel võib olla halb, on arvatavasti kõigile loomadele (peale inimese) võõras. 
Eesti keeles on varem katkendite tõlkimise puhul kasutatud mitut pealkirjavarianti: „Niinimetatud tigedus“ (Lorenz 1969a) ja „Niinimetatud kurjus: agressiooni loodusloost“ (Lorenz 1996). Võib-olla oleks tigeduse ja kurjuse asemel sisuliselt täpsem „kurjustamine“ või koguni „kurjustus“. 
Tähelepanu selle raamatu vastu on olnud õige suur. Eks see on arusaadav, sest vägivalla mehhanismide ja päritolu mõistmine on tähtis ning mõnede vägivalla vormide juured võivad tõesti olla loomsed. Pealegi sattus raamat ilmuma ajal, mil teda märgati. Sõda oli võrdlemisi värskelt meeles, küsimus „Miks sõda?“ samuti. Kas ja kuivõrd on kurja juured inimese-eelsed või kus nad asuvad – seda oli vaja mõista. Teine tahk on ökoloogiline. Loomadest arusaamine on nendega koos elamise eelduseks. Nii loomadega kooselamist kui nendest aru saamist on linnastunud ümbruses väheks jäänud, soov selleks aga ikka elus. 
Lorenzi vaadete mõistmiseks on vaja tähelepanu pöörata tema jaoks kesksele nähtusele – püsivatele liigutusviisidele (ingl fixed action patterns). Loomade käitumine koosneb korduvatest liigutustest, mis on taandatavad mõnedele põhiliigutustele, mida varieeritakse. Need põhiliigutused on sünnipärased ja päranduvad samamoodi kui kehaehitus. Veelgi üldisemalt – see, mis pärandub, on toimimistsüklid või -mustrid. Seega käitumise evolutsioon võib alluda samadele mehhanismidele kui liigiomase kehaehituse kujunemine. Siit siis etoloogia fülogeneetiline rõhuasetus, mis on Lorenzil valdav. 
Püsivate liigutusviiside avastamine ja nende kaudu käitumise võrdlev seletamine on sedavõrd haarav, et organismide „tundeilm“ jääb tagaplaanile.48 Õppimismehhanismidest on Lorenzile peaaegu ainsana oluline neist kõige lihtsam – vermimine (ingl imprinting), mida ta ise õppimise hulka õieti ei arvagi. Või siis looduslik valik, mille ta õppimismehhanismiga samastab. Emotsionaalse maailma seletamiseks sobib aga paisu taha kogunemise ja vallapääsemise (ingl releasing) mudel, kus paisu kõrgus oleneb ooteajast ja kaugusest naabriga. 
Lorenz soovitab ikka seletusi ümber vaadata. Proovida igatahes tasub. Kas neid käitumisviise, mida Lorenz kirjeldab, annab ka teistmoodi seletada, kui Lorenz ise kolmandast peatükist alates teeb? Mu meelest annab küll – ja see on siis ju väga huvitav. 
Kindlasti väärib tähelepanu, et need nähtused, millele Lorenzi raamatu pealkiri viitab, on enamiku loomade elus harvad. Suurem osa igapäevaelust on rahulik, ei mingeid kokkupõrkeid. Vildakas mulje, et agressiivsuseks nimetatu on tavaline, võib tulla kokkupuutest hoovikoertega, kes hauguvad iga võõra peale, ning ka loodusfilmidest, mille eriliseks huviks on otsitud dramaatilisus. 
Ent mis see konflikt või kokkupõrge siis ikkagi on? Kas seda tuleb ette ka rakkude käitumises? Mis erinevus on siin selgrootute ja selgroogsete loomade vahel? Lorenz sellist küsimust peaaegu ei käsitle. Niisiis võib siit midagi uut välja tulla. 
Lorenz näitab, et võitlus leiab aset eelkõige liigikaaslaste vahel. Järelikult on see seotud just omasuguste äratundmisega. Omasuguse äratundmine on biparentaalsete organismide üldine iseärasus, sellega saadakse hakkama sõltumata sellest, kui vaesed on liigi sensoorika ja mälu mehhanismid. Need on selleks parajasti piisavad. 
Nii võib siis öelda, et „agressioon“ loomadel pole muud kui eemalehoidmine millegi ähvardamise taolise kaudu. Lihtne zooprokseemika. Enamaks võib see vahel saada vaid siis, kui teine tõrjuvatele märguannetele ei allu. Kust on see tõrjumine ehk ähvardamine aga pärit? See on äratundmisprotsessi pidur. See on mehhanism, millega hoitakse ära äratundmisele muidu järgneda võiv käitumine – ennekõike seksuaalne. See on piiri kujundav mehhanism.
Lorenz ütleb tihti, et liik püüab end alal hoida, ja siis tehakse seda või teist, „täites ülesannet säilitada liik“. Ometi, miks peaks liik ennast püüdma alal hoida? Kust see idee tuleb, kuidas seda põhjendada? Sellele aga Lorenz jällegi tähelepanu ei pööra. Liikide säilimine ei tulene sellest, et neil on säilimise püüd. See on üsna eksitav metafoor, sest säilimist taotleda saavad need, kel on teada enda suremise võimalus. Peale inimeste seda vaevalt teistel on. 
Väärib üle vaadata seitsmendas peatükis koht, kus Lorenz väidab, et „päris ilmselt ei ole olemas seda, mida tervikuna võiks nimetada „emainstinktiks“ või „poegade eest hoolitsemise tungiks“, puudub isegi kaasasündinud võime tunda ära omaenda poegi“. Tegelikult on käitumise ja ümbruse „koostoime süsteemitervikuna selline, „nagu“ teaks asjaomane loom, mida tal tuleb liigi ja selle isendite ellujäämise huvides teha“. Võib tähele panna, et see ongi see, mida Uexküll nimetas plaaniks ja millega Lorenz ei mõistnud midagi peale hakata. Õieti on Lorenzil plaani asemel see „liigi ellujäämise nimel tehtav“, mis on veelgi eksitavam. Seda, mida me teeme, ei või ajada evolutsiooni kaela. Seletuste lihtsus on haarav, ent tihti petlik. Paraku just lihtsate seletuste poole teadus suures osas püüdlebki.
Olgu mis on, Lorenzi kutse käitumisvaatlusi teha on võrratu. Neid võimalusi on juurde tulnud, kas või pesakaamerate näol. Käitumise mõistmine juhatab meid arusaamisele, kuidas elada koos kõigi teiste liikidega me maal. Loodus on lähedal.49 Tundes ja eristades ka väärtustame. 
Lorenzi seletusi väärib uurida. Ise käitumisvaatlusi teha. Mõelda.
Tartu–Puhtu
suvi 2017




KIRJANDUS
Anderson, Myrdene (ed.) 2004. Cultural Shaping of Violence: Victimization, Escalation, Response. West Lafayette: Purdue University Press.
Ardrey, Robert 1961. African Genesis: A Personal Investigation into the Animal Origins and Nature of Man. New York: Delta.
Baer, Karl Ernst von 1828. Entwickelungsgeschichte der Thiere: Beobachtung und Reflexion. Erster Theil. Königsberg: Bornträger.
Brentari, Carlo 2009. Konrad Lorenz's epistemological criticism towards Jakob von Uexküll. Sign Systems Studies 37(3/4): 637–659.
Brentari, Carlo 2015. Jakob von Uexküll: The Discovery of the Umwelt between Biosemiotics and Theoretical Biology. (Biosemiotics 9.) Dordrecht: Springer.
Brier, Søren 2008. Cybersemiotics: Why Information is not Enough! Toronto: University of Toronto Press. 
Brier, Søren 2011. Ethology and the Sebeokian way from zoosemiotics to cyber(bio)semiotics. In: Cobley, Paul; Deely, John; Kull, Kalevi; Petrilli, Susan (eds.), Semiotics Continues to Astonish: Thomas A. Sebeok and the Doctrine of Signs. (Semiotics, Communication and Cognition 7.). Berlin: De Gruyter Mouton, 41–84.
Burkhardt, Richard W. 1992. Patterns of Behavior: Konrad Lorenz, Niko Tinbergen, and the Founding of Ethology. Chicago: The University of Chicago Press. 
Burkhardt, Richard W. 1997. The founders of ethology and the problem of animal subjective experience. In: Dol, Marcel; Kasanmoentalib, Soemini; Lijmbach, Susanne; Rivas, Esteban; Bos, Ruud van den (eds.), Animal Consciousness and Animal Ethics: Perspectives from the Netherlands. Assen: Van Gorcum, 1–13.
Dewsbury, Donald A. (ed.) 1985. Leaders in the Study of Animal Behavior: autobiographical perspectives. Lewisburg: Bucknell University Press.
Eibl-Eibesfeldt, Irenäus 1972–1973. Galápagos. (Masing, Viktor, tõlk.) Eesti Loodus 1972, (8): 501–504; (9): 568–574; (10): 630–636; (12): 754–759; 1973, (1): 52–57; (2): 120–124; (3): 185–190; (4): 250–254.
Eibl-Eibesfeldt, Irena¨us 1979. Ritual and ritualization from a biological perspective. In: Cranach, Mario von; Foppa, Klaus; Lepenies, Wolf; Ploog, Detlev (eds.), Human Ethology: Claims and Limits of a New Discipline. Cambridge: Cambridge University Press, 3–55.
Frisch, Karl 1974 [1963]. Mesilased ja lilled. (Masing, Viktor, tõlk.) Eesti Loodus (6): 339–342. 
Frühmann, Edmund 1947. Mit anderen Augen. Umwelt: Zeitschrift der biologischen Station Wilhelminenberg (3): 130–132.
Gams, Helmut 1947. Aus der Geschichte der Umweltforschung und ihrer Grundbegriffe. Umwelt: Zeitschrift der biologischen Station Wilhelminenberg (10): 377–379.
Gorokhovskaya, Elena 2001 = ???????????, ????? ??????????? 2001. ????????: ???????? ??????? ??????????. ?????-?????????: ???????.
Gorokhovskaya, Elena 2002 = ???????????, ?. ?. 2002. ????? ? ????????? ????? ? ??? ?????? «???????? ????????» ??????? ???????. ??????? ??????? ?????????????? ? ??????? 3: 529–559.
Gorokhovskaya, Elena 2007 = ???????????, ?. ?. 2007. ??????. In: ?????, ?. ?. (ed.), ?????????????: ????????????. ?. 1. ??????: ?????????? ???????????? ???????????? (???????), 1180–1183. 
Grzimek, Bernhard 1973–1974 [1962]. Loomad on ju hoopis teistsugused. (Masing, Viktor, tõlk.) Eesti Loodus 1973, (8): 496–501; (9): 565–568; (11): 694–699; 1974, (1): 46–52; (2): 110–114; (3): 186–190. [Tõlge teosest "Wir Tiere sind ja gar nicht so!"]
Hinde, Robert A. 1970 [1966]. Animal Behaviour: A Synthesis of Ethology and Comparative Psychology. 2nd ed. New York: McGraw-Hill Book Company.
Keskpaik, Tiiu 1980. Konrad Lorenz, mees Altenbergist. Eesti Loodus (2): 112–114.
Kleeberg, Bernhard 2004. Die vitale Kraft der Aggression: Evolutionistische Theorien des bösen Affen 'Mensch'. In: Bröckling, Ulrich; Bühler, Benjamin; Hahn, Marcus; Schöning, Matthias; Weinberg, Manfred (eds.), Disziplinen des Lebens: Zwischen Anthropologie, Literatur und Politik. Tübingen: Gunter Narr Verlag, 203–222.
Kriszat, Georg 1958. Biologie und Umweltlehre. In: Uexküll, Jakob; Kriszat, Georg, Streifzüge durch die Umwelten von Tieren und Menschen. Bedeutungslehre. Hamburg: Rowohlt, 163–169.
Kukk, Toomas 2009. Looduse uurimine algab sageli Puhtust: Zooloog Jüri Keskpaika küsitlenud Toomas Kukk. Eesti Loodus 60(6): 34–40.
Kumari, Eerik 1969. Konrad Lorenz. Eesti Loodus (8): 498.
Kumari, Eerik (toim.) 1978. Lindude käitumine. (Ornitoloogiline kogumik 8.) Tallinn: Valgus.
Kuresoo, Rein 2001. Loodus on lähedal. Tallinn: Maalehe Raamat.
Ling, Ruth 1978. K. Lorenz ja N. Tinbergen – kaasaegse etoloogia rajajad. In: Kumari, Eerik (toim.), Lindude käitumine. (Ornitoloogiline kogumik 8.) Tallinn: Valgus, 9–18.
Lorenz, Konrad 1935. Der Kumpan in der Umwelt des Vogels (Der Artgenosse als auslo¨sendes Moment sozialer Verhaltungsweisen). Journal für Ornithologie 83(2, 3): 137–213, 289–413. [Inglisekeelne tõlge – Lorenz 1957.] 
Lorenz, Konrad 1941. Kants Lehre vom Apriorischen im Lichte gegenwärtiger Biologie. Blätter für Deutsche Philosophie 15: 94–125. [English trans. in General Systems 7: 23–35 (1962); and in H. C. Plotkin (ed.), Learning, Development, and Culture: Essays in Evolutionary Epistemology. Chichester: Wiley (1982).]
Lorenz, Konrad 1957. Companionship in bird life. In: Instinctive Behavior: The Development of a Modern Concept. Claire H. Schiller (ed.), 83–128. New York: International Universities Press. [Lorenz 1935 tõlge.]
Lorenz, Konrad 1960a [1958]. Methods of approach to the problems of behavior.
In: The Harvey Lectures: Delivered Under the Auspices of The Harvard Society of New York, 1958–1959, Under the Patronage of the New York Academy of Medicine. New York: Academic Press, 60–103.
Lorenz, Konrad 1960b. Comments on professor Piaget's paper. In: Tanner, J. (ed.), Discussions on Child Development. Vol. 4. New York: International Universities Press, 28–34. 
Lorenz, Konrad 1963. Das sogenannte Böse: zur Naturgeschichte der Aggression. Wien: Dr. G. Borotha-Schoeler Verlag.
Lorenz, Konrad 1966a. Das sogenannte Böse: zur Naturgeschichte der Aggression. Wien: Borotha-Schoeler.
Lorenz, Konrad 1966b. Über tierisches und menschliches Verhalten: aus dem Werdegang der Verhaltenslehre: gesammelte Abhandlungen. Bd. 1–2. München: Piper.
Lorenz, Konrad 1968. Vom Weltbild des Verhaltensforschers: drei Abhandlungen aus "Über tierisches und menschliches Verhalten". München: Deutscher Taschenbuch Verlag.
Lorenz, Konrad 1969a [1963]. Niinimetatud tigedus. (Masing, Viktor, tõlk.) Eesti Loodus (8): 499–502; (9): 562–565; (11): 696–700; (12): 765–768. [Eessõna, vt. Kumari 1969.]
Lorenz, Konrad 1969b [1964]. Vihaleajavad loomalood. Eesti Loodus 12: 768. [Originaal: Lorenz, K. 1964. Zorn über Tiergeschichten. Das Tier 6.]
Lorenz, Konrad 1973. Die Ru¨ckseite des Spiegels. Mu¨nchen: Piper.
Lorenz, Konrad 1975a. Die Rückseite des Spiegels: Versuch einer Naturgeschichte menschlichen Erkennens. München: Piper.
Lorenz, Konrad 1975b [1950]. Inimene leiab sõbra. (Ling, Ruth, tõlk.) Tallinn: Valgus.
Lorenz, Konrad 1978. Vergleichende Verhaltensforschung: Grundlagen der Ethologie. Wien: Springer-Verlag.
Lorenz, Konrad 1980–1981 [1949]. Kuningas Saalomoni sõrmus. (Keskpaik, Tiiu, tõlk.) Eesti Loodus 1980: (2): 114; (3): 191; (4): 258; (6): 404; (7): 468; (8): 530; (9): 602; (10): 678; (11): 736; (12): 814; 1981: (1): 46; (2): 116. [Eessõna, vt Keskpaik 1980; raamatuna Lorenz 1984. Originaal: "Er redete mit dem Vieh, den Vögeln und den Fischen".]
Lorenz, Konrad 1981. The Foundations of Ethology. (Lorenz, Konrad Z.; Kickert, RObert Warren, trans.) New York: Springer.
Lorenz, Konrad 1984 [1949]. Kuningas Saalomoni sõrmus: loomade käitumisviisidest. (Keskpaik, Tiiu, tõlk.) Tallinn: Valgus.
Lorenz, Konrad 1985. My family and other animals. In: Dewsbury, Donald A. (ed.) 1985: 258–287.
Lorenz, Konrad 1996 [1963]. Harjumus, tseremoonia ja nõidus (peatükk raamatust "Niinimetatud kurjus. Agressiooni loodusloost"). (Keskpaik, Tiiu, tõlk. ja järelsõna.) Vikerkaar 1/2: 145–164.
Lõhmus, Alo 2011. Ööbikut ei tohi reeta: Rein Marani elu filmides. Tallinn: Hea Lugu.
Maran, Timo; Martinelli, Dario; Turovski, Aleksei (eds.) 2011. Readings in Zoosemiotics. (Semiotics, Communication and Cognition 8.) Berlin: De Gruyter Mouton.
Maran, Timo; Tønnessen, Morten; Armstrong Oma, Kristin; Kiiroja, Laura; Magnus, Riin; Mäekivi, Nelly; Rattasepp, Silver; Thibault, Paul; Tüür, Kadri 2016. Animal Umwelten in a Changing world: Zoosemiotic Perspectives. (Tartu Semiotics Library 18.) Tartu: Univeristy of Tartu Press.
Masing, Viktor 1974. Nendest, kes mõistavad loomade keelt: Nobeli preemia kolmele etoloogile. Eesti Loodus (6): 337–339.
Mildenberger, Florian 2005. Worthy heir or treacherous patricide? Konrad Lorenz and Jakob v. Uexküll. Rivista di Biologia 98(3): 419–433.
Morris, Desmond 1967. The Naked Ape: A Zoologist's Study of the Human Animal. New York: McGraw-Hill.
Röell, D. René 2000 [1996]. The World of Instinct: Niko Tinbergen and the Rise of Ethology in the Netherlands (1920–1950). (Kofod, Margaret, trans.) Assen: Van Gorcum.
Schroeder, Leopold von 1888. Die Hochzeitsbräuche der Esten und einiger anderer finnisch-ugrischer Völkerschaften in Vergleichung mit denen der indogermanischen Völker: Ein Beitrag zur Kenntniss der ältesten Beziehungen der finnisch-ugrischen und der indogermanischen Völkerfamilie. Berlin: Verlag von A. Asher.
Sebeok, Thomas A. (ed.) 1977. How Animals Communicate. Bloomington: Indiana University Press.
Sokolov, Vladimir E.; Baskin, L. M. 1992 = ???????, ???????? ?.; ??????, ?. ?. 1992. ?????? ?????? ? ????????? ?????. ??????? 7: 125–128.
Sokolov, Vladimir E.; Baskin, L. M. 1993. Konrad Lorenz: A prisoner of war for three years. International Journal of Comparative Psychology 6(3): 178–182.
Tallis, Raymond 2011. Aping mankind: Neuromania, Darwinitis and the Misrepresentation of Humanity. London: Acumen.
Tamm, Marek; Kull, Kalevi 2015. Eesti teooria. Akadeemia 27(4): 579–624, 761–763.
Tilitzki, Christian 2002. Die deutsche Universitätsphilosophie in der Weimarer Republik und im Dritten Reich. Teil 1. Berlin: Akademie Verlag.
Tinbergen, Niko 1968. Mesilasehuntide jahimaadel. (Masing, Viktor, tõlk.) Eesti Loodus (9): 562–566; (10): 622–627; (11): 687–692; (12): 752–756.
Velmezova, Ekaterina; Kull, Kalevi 2016. To~lkimine kui zoosemiootika po~hiku¨simus: Aleksei Turovski ja Tartu–Moskva koolkond. Acta Semiotica Estica 13: 197–210.
Weber, Andreas 2011. Kõik me tunneme: Inimene, loodus ja eluteaduste revolutsioon. Tallinn: Varrak.  


1
Vt Anderson 2004.
2
Erich Klinghammer (1930–2011) – Saksa-Ameerika zooloog, muuhulgas Brehmi „Loomade elu“ tõlkija inglise keelde. 
3
Jakob von Uexküll (1864–1944) – baltisaksa-Eesti bioloog, üks biosemiootika rajajaid. 
4
Sõna „etoloogia“ on muidugi vanem – käitumisuuringute tähenduses pärineb see juba 19. sajandist. Näiteks baltisaksa indoloog Leopold Schröder (1851–1920) nimetab oma väitekirjas eestlaste pulmakommete võrdlevast analüüsist seda uurimust kuuluvaks etoloogiasse ehk käitumiskommete teadusesse, mis tuleb veel luua (Schroeder 1888: v). 
5
Eerik Kumari (1912–1984) – Eesti bioloog, ornitoloog ja looduskaitsetegelane. 
6
Ruth Ling (s 1926) – Eesti bioloog, ornitoloog. 
7
Sven Onno (1932–1974) – Eesti bioloog, ornitoloog. kalakajakate uurija.
8
Rein Maran (s 1931) – Eesti loodusfilmide tegija. 
9
Viktor Masing (1925–2001) – Eesti bioloog , ökoloog, üks mitmekülgsemaid Eesti loodusetundjaid. 
10
Jüri Keskpaik – Eesti bioloog, ornitoloog (sünd 1936), tegelenud lindude ökofüsioloogia ja etoloogiaga. 
11
Pjotr Anohhin (1898–1974) – Vene neurofüsioloog, Ivan Pavlovi tuntumaid õpilasi. 
12
Abram Slonim (1903–1986) – Vene ökofüsioloog, uuris termoregulatsiooni ja instinktiivset käitumist.
13
Selle ametlik nimi oli „?????? ?????????? ????????? ?? ????????????? ? ???????????? ???????? ????????? ????????“.
14
Aleksei Turovski (s 1946) – Eesti bioloog, etoloog, parasitoloog ja zoosemiootik. 
15
Vambola Maavara (1928–1999) – Eesti bioloog, entomoloog, sipelgate uurija. 
16
Ants-Johannes Martin (1946–2017) – Eesti bioloog, entomoloog, sipelgate uurija. 
17
Vilju Lilleleht (s 1939 – Eesti bioloog, ornitoloog, etoloog.
18
Kalev Rattiste (s 1955) – Eesti bioloog, ornitoloog. 
19
Raivo Mänd (s 1954) – Eesti bioloog, loomaökoloog. 
20
Aivar Leito (s 1954) – Eesti bioloog, ornitoloog. 
21
Juri Lotman (1922–1993) – Eesti semiootik, kirjandusteadlane ja kulturoloog, üks Tartu-Moskva semiootikakoolkonna rajajaid. 
22
Karl Bühler (1879–1963) – Saksa psühholoog ja keeleteadlane. 
23
Postimees nr 241, 20. okt. 1943, lk 3.
24
Otto Antonius (1885–1945) – Austria zooloog, Viini Schönbrunni loomaaia direktor. 
25
Otto Koehler (1889–1974) – Saksa zooloog ja etoloog. 
26
Erwin Stresemann (1889–1972) – Saksa ornitoloog. 
27
Henry Eliot Howard (1873–1940) – Inglise ornitoloog, lindude territoriaalse käitumise uurija. 
28
Anton Frederik Johan Portielje (1886–1965) – Hollandi etoloog. 
29
Bernhard Rensch (1900–1990) – Saksa ornitoloog, evolutsioonibioloog. 
30
Friedrich Walter Goethe (1911–2003) – Saksa bioloog, ornitoloog. 
31
Gustav Kramer (1910–1959) – Saksa zooloog, ornitoloog, allomeetria uurija. 
32
Hans Löhrl (1911–2001) – Saksa ornitoloog. 
33
Günter Tembrock (1918–2011) – Saksa etoloog ja zoosemiootik. 
34
David Lambert Lack (1910–1973) – Briti evolutsioonibioloog, etoloog ja ornitoloog. 
35
Jan Verwey (1899–1981) – Hollandi bioloog. 
36
Gerrit François Makkink (1907–2006) – Hollandi etoloog. 
37
Etoloogia kujunemise kohta vt nt Röell 2000; Gorokhovskaya 2001; Burkhardt 1992.
38
Ludwig von Bertalanffy (1901–1972) – Austria bioloog, üks üldise süsteemiteooria rajajaid. 
39
Maiskondlikust traditsioonist Eesti teaduses ja ka laiemalt vt Tamm, Kull 2015.
40
Osa Uexkülli ja Lorenzi kirjavahetusest (sh mõned kirjad, mis teadusloolastel veel lugemata) on hoiul Jakob von Uexkülli Keskuse arhiivis Tartus. 
41
Uexkülli kolleeg, Rootsi zooloog Georg Kriszat püüdis hiljem Lorenzi ja Uexkülli lähenemisi omavahel siduda (Kriszat 1958; ka Brentari 2015: 36). Lorenzi ja Uexkülli suhetest on rohkem kirjutanud teadusajaloolased Florian Mildenberger (2005) ja Carlo Brentari (2009; vt ka Brier 2008: 314).
42
Jean Piaget (1896–1980) – Šveitsi psühholoog, kognitiivse arengu teooria looja. 
43
Tollal nimega Irenäus Eibl.
44
Thomas A. Sebeok (1920–2001) – Ameerika keeleteadlane ja semiootik, üks maailma semiootika kauaaegseid liidreid. Tema isiklik raamatukogu, mis sisaldab palju loomade kommunikatsiooni teemalist kirjandust, saadeti pärast tema surma Tartusse ja on Tartu ülikooli semiootika osakonnas hoiul.
45
Peter R. Marler (1928–2014) – Inglise-Ameerika zooloog, loomade kommunikatsiooni uurija, 
linnulauluspetsialist. 
46
Robert Ardrey (1908–1980) – USA kirjanik ja antropoloog. 
47
Edward Osborne Wilson (s 1929) – USA bioloog, entomoloog. 
48
Rituaalide etoloogilisest tõlgendamisest vt Eibl-Eibesfeldt 1979. Vrd nt Weber 2011. 


49
Viide raamatule Kuresoo 2001.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:24 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


18. detsember 2017Eliit peab trotsima uinutavaid müüte 
Ilmus ajalehes „Postimees“12.12.2017

„Eliit peab trotsima uinutavaid müüte“


Kogumikud nagu „Õhtumaa Eesti“ peaks internetiajastul võtma intelligentse inimese raamaturiiulil sisse selle koha ja rolli, mida kunagi täitis entsüklopeedia. 


Mihkel Mutt, Õhtumaa Eesti. II. Sotsiaalpoliitilist esseistikat. Kujundanud Tiina Tammetalu. Fabian, 2017. 368 lk.


Mihkel Kunnus


Eks Mihkel Mutt ole üks neist, kelle kohta öeldes, et ta ei vaja tutvustamist, ollakse sõnastuselt täpsed, mitte ei kasutata klišeed. Eriti veel praegu ja „Postimehe“ veergudel, kus teda regulaarselt kohtab. Kummatigi on tema esseistikast parim – ja seda kõnealune kogumik on – vähemasti vormilt üsnagi ajakohatu, sest seda iseloomustavad voorused, mida kärsitu, pinnapealne ja sotsiaalmeediast läbi kasvanud aeg kohe üldse ei soosi. Praegune aeg soosib eelkõige kiirsust ja operatiivsust (netimeedia uuendab uudiseid lausa minutilise täpsuse ja hüüumärgiga!), puusalt tulistamist, kiiret arvamist, mitte aga põhjalikule faktiotsingule tuginevat sünteesi. Simultaanses uudisvoos on suhteliselt alaväärtuslik kõik, mil muudub šokiväärtus ja jahmatuspotentsiaal, olgu see siis kui tahes kunstlik ja külge kruvitud, ning ka nappidest, niigi nurka surutud teadusuudistest võib jääda mulje, et isegi teadlased tegelevad 24/7 enneolematute paljastustega. Mihkel Mutti iseloomustab aga laiahaardeline eruditsioon ja informeeritus, detailne ja põhjalik eritlemine ning – tahaks küüniliselt öelda, et mis kõige anakronistlikum – alati tehtud „kodutöö“, tähendab, kui Mutt mingil teemal sõna võtab, siis on ta end selle teemaga kurssi viinud – elementaarsus, mis on muutunud erijuhuks. 
Arusaadavalt toob selline hoiak sisuplaanis kaasa veel ühe ajakohatuse, teatava ebaoriginaalsuse ja ebaisiklikkuse. Aga see on selline teadlaslikkuse, mitte käibetõdede ebaoriginaalsus. Nii nagu iga keemik toetub täiesti ebaoriginaalsele perioodilisustabelile ja pole midagi originaalset Dostojevski talendi tunnustamises. Lühimalt: Mihkel Muti kohta kehtib see, mis ta ütleb eelmises kogumikus Toomas Haugi kohta: ta „ei fantaseeri ega belletriseeri selles mõttes, et tema artiklid rajanevad põhjalikul uurimistööl” (lk 174). Jah, ka Toomas Haug on „vanakooli“ haritlane nagu Muttki ja kodutöö alati tehtud. 

Ometi „maailmas, kus edu seisneb aja võitmises, on mõtlemisel ainult üks, aga see-eest parandamatu puudus: mõtlemine on aja kaotamine,” nagu võttis tendentsi ühe aspekti kokku intellektuaalide areenilt kadumise üle mõtisklev prantsuse filosoof Jean-François Lyotard. 
Kui vaadata, mis suunas on kobamisi läinud tarbijaskonna pärast kisklev erameedia, siis on selgelt näha veel üks aspekt – tõde on enamasti proosaline ja vaevalt nii seksikas või köitev nagu mõni lennukas spekulatsioon või „paljastus”. Tõearmastus võib palju kaotada ajastu suurväärtuses – meelelahutuslikkuses – kui Sokratese kombel kuivalt sedastada, et on meeletus pöörduda jumalate (loe: spekulatsioonide ja Oma Arvamuse) poole küsimustega, millele saab vastuse loendamise ja mõõtmisega. Aga no kes ses viitsib tänapäeva kärsituses mõõta või loendada!


Mihkel Mutt on kirjanik selle sõna seisuslikus mõttes. Nii nagu Tammsaaregi on ta teravapilguline ühiskonnajälgija ja inimhingesse süübija, psühholoogilise reaalsuse kaardistaja ning sellele toetub ta valgustatud ja rahvuslik konservatiivsus. On küll (eeltoodud põhjustel) mõistetav, ent siiski traagiline, et ajal, mil Prantsuse revolutsiooni lipukirjast vaid „vabadus!“ on säilitanud üheselt positiivse aura, arvestatakse inimese psühholoogilise reaalsusega nii vähe. Ometi on arusaadav, et kui inimene pole välise jõuga surutud mingisse käitumismustrisse, tähendab, kui inimene on vaba, siis tema käitumine võtab ta „tahtmise kuju“. Ja inimese tahtmine on tujudest ja tungidest, minapildist ja refleksioonist, väärikusest ja enesupituses, kadedusest ja altruismist ja kõigest muust säärasest koosnev pingetes ja vastuoludes pulseeriv pundar, mille kaardistamisel on kõige kaugemale jõudnud kirjanikest suurimad. Kui Dostojeski ja Thomas Manni, Muslili ja Kundera saame tõlke läbi importida, siis neid, kes lisavad üldinimlikule kohaliku, lokaalse ja eestipärase, me ei saa. Maailmavaateline münt tema esseedes tulebki truudusest ja lojaalsusest eestlusele, eesti kultuurile. Mihkel Mutt on kindlasti üks neist, kes on parimal moel teostanud Gustav Suitsu üleskutse saada eurooplaseks eestlaseks jäädes. Eks sellele viita ka kogumiku pealkiri – Õhtumaa Eesti.
Sellist tüüpi kirjanikke meil hetkel palju ei ole. Neid, kes ka ajakirjanduses regulaarselt sõna võtavad on õigupoolest ainult kaks – stiililt ja laadilt üsna erinevad Mihkel Mutt ja Andrus Kivirähk. Hea ilukirjandus tõuseb esseest kõrgemale, on ruumilisem ja elava eluga ülesehituselt lähedasem. Ses mõttes on heaks näiteks Muti viimane ilukirjanduslik teos, mitmeti auhinnatud ja müügiedetabelitseki trooniv kaleidoskoopiline teos „Eesti ümberlõikaja,“ kus kujutatakse Euroopa ja Eesti võtmelisemaid suundumisi võimendatud ja paljulise võrdpildina, mis, erinevalt esseest, ei saagi olla ühe selge sõnumiga.
Üks meie selgepilgulisemaid arvustajaid, filosoof Leo Luks kirjutab eelmist kogumikku käsitledes: „Varasemaid kogumikke järele ja üle lugedes veendudin, et Muti esseistikal tervikuna on juba praegu suur kultuurilooline väärtus, selles avaneb Eesti viimase paarikümne aasta ajalugu koos varjukülgede ja pahupoolega – nähtuna läbi erudeeritud tervemõistusliku intellektuaali silmade“.(„40 kiri“ EKS, 2016, lk 208). Nii on.


Loodetavasti võtavad kogumikud nagu „Õhtumaa Eesti I ja II“ haritud inimese raamaturiiulil sisse selle koha ja rolli, mille kunagi täitis entsüklopeedia. Märksõnu ja fakte saab guugeldada, seostatud arusaamist ei saa.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 20:28 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Tarkus istub korraga kahel toolil 
Ilmus ajalehes „Postimees“15.07.2017


Tarkus istub korraga kahel toolil


Mihkel Kunnus

Charles Percy Snow„Kaks kultuuri ja teadusrevolutsioon“. Jerome Kagan„Kolm kultuuri. Loodusteadused, sotsiaalteadused ja humanitaarteadused 21. esimesel sajandil“. Tartu Ülikooli Kirjastus. 2007. Tülkinud Mart Trummal, järelsõna Jüri Engelbrecht 


Olgu kohe öeldud, et see on suurepärane raamat, suurepärane köide. Ühtede kaante vahele on pandud tõlge ühest lääne mõtteloo silmapaistvast tektist – Charles Percy Snow' „Kaks kultuuri ja teadusrevolutsioon“ – , siis tõlge ühest kaasaegsemast ja põhjalikumast kommentaartekstist sellele – Jerome Kagani „Kolm kultuuri. Loodusteadused, sotsiaalteadused ja humanitaarteadused 21. esimesel sajandil“ – , siis kodumaise valdkonnakorüfee saatesõna – Jüri Engelbrechti „Kas kultuuride paljusus või lihtsalt kultuur?“ – ja siis veel tõlkija – Mart Trummali – saatesõna. 


Charles Percy Snow 1959. aastal peetud kõne on vähemasti teadusfilosoofide ja -intellektuaalide seas nii sageli viidatud, et seda ähvardab kõigi liiga tuntud ja liiga viidatud tekstide sage saatus – olla just selle üleviidatavuse tõttu väga vähe loetud ja seega paratamatult ka mõneks ülelihtsustavaks loosungiks taandatud. Snow kõne kuulub sealjuures nende eriti õnnetu saatusega tekstide hulka, millest elujõulise loosungina on käibesse läinud just see lausepoolik, mida antud tekstis lammutatakse ja kritiseeritakse. Umbes nagu meie kultuuriruumi ühe tuntuima teksti„Tõe ja õiguse“ esimene osa taandub paljudes teadvustes loosungiks „Tee tööd ja näe vaeva, siis tuleb ka armastus“, ometi see teos on paljus selle protestantliku maksiimi kriitika. Samuti nagu Dostojevski „Idioot“ on taandatud teose enda sisu lihtsustavaks ja osalt eitavaks loosungiks, selliseks, mis sobib pigem ilusalongidele või elustiiliajakirjadele - „ilu päästab maailma!“.


Nii rõhutab ka Snow oma kõnes, et „arv kaks on väga ohtlik arv – just seetõttu on dialektika ohtlik meetod. Püüdesse jagada ükskõik mida kaheks tulebki suhtuda suure umbusuga“(lk 17), ometi on just see intellektuaalse sfääri kaheksjaotus üks ta kõnest elujõulisemalt välja tulnud aspekt: ikka füüsikud ja lüürikud, humanitaarid ja reaalid, kõvad teadused ja pehmed teadused.
„Kirjanduslikud intellektuaalid ühel pool ja teisel pool teadlased, kõige tüüpilisemana nende seas füüsikud. Neid lahutab vastastikuse taipamatuse veeväli, mõnel juhul (eriti nooremate seas) vaenulikkus ja antipaatia, ent üle kõige vastastikkuse mõistmise puudumine. Neil on teisest poolest veidralt moonutatud ettekujutus.“ (lk 13)
Lühimalt: Snow kõne keskendubki selle vastastikkuse väärettekujutuse kirjeldamisele, põhjuste otsimisele ja ületamisele. Kõne lõpulõigus võib leida ka niiöelda loo moraali: „Kõik märgid otsustavad ühes suunas. Meie kahte kultuuri lahutava lõhe ületamine on hädavajalik nii kõige abstraktsemas intellektuaalses kui ka kõige praktilisemas mõttes. Kui need kaks tunnetusviisi on lahku kasvanud, ei suuda ükski ühiskond targalt mõelda“ (lk 51).
Ometi on rakendatakse Snow' kõnet pahatihti selle lõhe põlistamisele, mitte ületamisele, kaheksjaotuse põlistamisele, mitte ületamisele. Seepärast kehtibki siin täieliseslt sama üleskutse, mis „Tõe ja õiguse“ ning „Idioodi“ puhul – lugege terviktekste, mitte lühikokkuvõtteid! 


Loomulikult kannab Snow tekst, mis paljus on siiani väga aktuaalne, ka selgelt oma ajastu märke, mistõttu ongi eriti tänuväärne selle avaldamine ühtede kaante vahel kaasaegsete kommentaaridega. Näiteks Snow ei uskunud aastal 1959, et selline globaalne kihistumine, lõhe kasvamine rikaste ja vaeste riikide vahel, saab kesta aastani 2000, sest Snow ajal oli üliterav kahe suurideoloogia vastasseis, millest Snow hinnagul üks pidi lahenduse peagi enda kanda võtma, aga suur mõõduvõtt lõppes ise alles veidi enne tuhandivahetust. Nii ongi selle ohtliku ilmingu eiramisest tulenevate globaalühiskondlike mullistuste kasvu kiirenemine – millest paar näidet on suur majandusvapustus ja uued rekordid migratsioonis – on alles praegu hoogus sisse saamas. Aga see on pelgalt ebatäpsus ajalisel skaalal.


Charles Percy Snow oli ise füüsikalise keemia taustaga ja ta näeb väga hästi loodusteaduste rolli ühiskondlikes muutustes ning on ilmalikult selgepilgulisel seisukohal, et tööstusrevolutsioon „oli kahtlemata suurim ümberkorraldus ühiskonnas põllumajanduse leiutamisest saadik“ ja läheb isegi nii kaugele, et väidab, et „põllumajanduslik ja tööstuslik-teaduslik [revolutsioon on] ainsad kvalitatiivsed muutused ühiskonna elus, mida inimene on kogenud“ (lk 28). Ta ütleb, et „industrialiseerimine on vaeste ainus lootus“ ja kasutab sõna „lootus“ jämedas ja proosalises tähenduses öeldes oma aja hipsteritele, et „meil, kes me millestki puudust ei tunne, võib olla tore mõelda, et materiaalne elujärg ei ole ju teab mis oluline. Mul ei ole midagi selle vastu, kui keegi isikliku valikuna industrialiseerimise tagasi lükkab – mängides tänapäeva „Waldenit“, kui soovite, ja kui te ajate läbi vähese toiduga, vaatate, kuidas teie enamik lapsi sureb imikueas, põlgate kirjaoskuse eeliseid ja olete nõus oma elueast kakskümmend protsenti maha arvama, siis ma austan teie esteetilise põlguse jõudu. Ent te ei pävi mult penni eestki respekti, kui te kas või passiivselt üritate seda valikut peale suruda neile, kel see valikuvabadus puudub“ (lk 31).
Ometi toob Snow' tuumasõja ja globaalse kihistumise kõrval ülerahvastatuse esile ühe suurima globaalse ohuna. Ja ülerahvastatus toitub on industrialiseerimist nagu lõhe rikaste ja vaeste vahelgi. Tõesti, ainult inseneridega maailma ei päästa.


Jerome Kagan on väga tunnustatud arengupsühholoog ja tema on märksa sügavamalt ja nüanseeritumalt kodus inimhinge keerdkäikudes. Seega annab ta ülimalt vajaliku komplemetaarse panuse insener-tehnilisele mõtlemisele ning tema raamat sobib ideaalselt pärast Snow lühikest ja seega paratamatult visandlikku ja lihtsustavat sõnavõttu (vastavalt ca 45 ja 300lk).
Ka Kagani raamatu kohta käib väga hästi soovitus lugeda just raamatut ennast, mitte mõnda kokkuvõtet. Asi pole selles, et Kagani teos sandistuks lihtsustumise läbi samal viisil oma põhiideele lausa vastandlikuks, vaid selles, et „Kolme kultuuri“ suur väärtus on väga paljudes faktides ja osutustes, mis sellele raamatule mahu annavad. Jerome Kagan on tark, inimhinge hästi tundev erudiit, miska tema kirjutistes on palju elutarkust. Inimesele, kes õpingute või professiooni tõttu ei huvitu teadusfilosoofiast, võib raamatu algusosas olev teadusvälja detailne eritluspüüd olla isegi eemale peletav. Jerome Kagan jagab inimtunnetuse kolmeks üldiseks sfääriks – loodusteadused, sotsiaalteadused ja humanitaarteadused, ning seejärel vaatleb neid üheksa mõõtme alusel (peamised huvivaldkonnad, peamised tõendusmaterjali allikad ja tingimuste kontrollitavus, põhisõnavara, ajalooliste tingimuste mõju, mõjutatus eetikast, sõltuvus välisest toetusest, töötingimused, panus riigi majandusse, ilu kriteeriumid). 
See lühem alguse osa Kagani raamatust on ideaalne erinevatele tudengitele, õppijatele, aga mitte seepärast, et tegu oleks õpikuga, tähendab raamatuga, mis koondab endas kõige üldisemat ja konsensuslikumat, vaid just seetõttu, et selles on piisavalt avatust ja poleemilisust, see inspireerib ja provotseerib parimal moel kaasa mõtlema. Üldpilt hea ja tasakaalukas, aga võib ette kujutada, et iga „oma kultuuri“ aluseid sügavamalt tundev teadlane nuriseks ja täpsustaks veidi, mis on igati mõistetav, sest ammu on möödas ajad, mil keegi ülivõimekas üksikinimene võis enam-vähem kõigi suuremate teadusharudega sügavuti kursis olla (John Stuart Mill (1806-1873) on hiliseim, kellele olen kohanud omistatavat auväärse tiitli olla viimane inimene, kes teadis enam-vähem kõike, mida tema ajal teaduslikku oli võimalik teada.).


Kagani haare pole tippe ja sügavusi maha tasandav nagu suur hõlmamistaotlused pahatihti, vaid korraga avatud ja mõistev, nagu Snow'gi ei mõista ta kohut, vaid on korraga ühiosa leidev ja eritlev.
Kui oma ala andunud fanaatikud – kes just tihti selle tõttu tõesti jõuavad omal ala väga kaugele – on üsna üleolevad teiste distsipliinide ja inimtunnetuse valdkondade suhtes, siis Kagan on mõistev ja lepitav ning suudab säilitada koha ka sellele, mida juba definitsiooni kohaselt ükski üldistus hõlmata ei suuda – indiviidile.
„Isegi egalitaarsed ühiskonnad nõuavad, et inimene võtaks osa vastutusest eluraskuste eest enda kanda, ja keelavad neil veeretamast kogu süüd kaasinimeste või saatuse kaela. Nõnda pakuvad religioossed jutlused ja rahustav kokkukuuluvustunne omasuguste keskel leevendust enesesüüdistustele selle eest, et hariduse, kutseala ja materiaalsete hüvedega seotud noorpõlveunistusi pole suudetud ellu viia, ning on tõenäoliselt tõhusam kaitse rahvarahutuste, depressiooni ja enesetapumõtete vastu kui ükski teadaolev psühoteraapia ja farmakoloogiline vahend“ (lk 158).

Väikse teisenduse on teinud põletavamad globaalprobleemid (muidugi raske öelda, kas tuumasõja oht on praegu väiksem või suurem või oleme lihtsalt harjunud selle ohuga), Kagan toob suurima ohuna tööstusriikidele välja fossiilenergeetika krahhi, kliimamuutuse, mis tekitab paljudes kohtades veepuuduse ja ujutab teised kohad üle ning üha kasvava muslimikogukonna, kes valab välja viha, milleks usub end õiguse olevat – need võivad „üheskoos mooodustada esimese faasi täiuslikust tormist“ (lk 324). 


Füüsikalise keemia haridusega Snow, kes oli ka arvestatav ilukirjanik, meenutab oma mitmeid viibimisi kirjanduslike intellektuaalide koosviibimistel, kus mõnigi kord suure naudinguga väljendati „oma uskumatust [loodus]teadlaste kirjaoskamatuse üle“. Ja kui provokatsioonile allunud Snow on küsinud vastu, et kui paljud neist suudaks selgitada termodünaamika teist seadust. „Reaktsioon on olnud jahe; ja vastus on olnud eitav. Ometi ma küsisin midagi sellist, mille vasteks oleks küsimus: kas te olete lugenud mõnd Shakespeare'i teost?“ [lk 22, rõhutus originaalis – M.K.]
Snow oli britt, meie kultuuriruumis võiks asendada Shakespeare'i näiteks A.H. Tammsaarega, aga sellele osutamine juhtiks tähelepanu peamiselt kõrvale. Nimelt sellele, et termodünaamika teist seadust ei saaks asendada Newtoni teise seaduse, Ohmi seaduse või mõne muu koolifüüsikasse kuuluvaga. Snow ei tee osutust, et ei tunta triviaalsusigi, vaid et ei tunta fundamentaalsematki.
See pole juhus, et meie viimane universaalgeeniusele lähenev haritlane Uku Masing ohkas eksistentsiaalse meeleheite sügavusest religioosset lootust välja pigistades, et ehk saab inivaim kuidagi kunagi termodünaamika teise seaduse vastu.
Maakeeles võib saada lühikese ülevaate termodünaamika teise seaduse ehk entroopia kasvu seaduse ülemvalitsusest ENSV Teaduste Akadeemia pikaaegse presidendi füüsik Karl Rebase (1926-2007) kõnest, mille ta pidas aastal 1988 noortele teadlastele. See on trükitud ajakirja „Akadeemia“ 1990 aasta kolmandas numbris (saadaval ka netis) ja pealkirjaks on :„Energia, entroopia, keskkond: miks on keskkonna kaitse objektiivselt keerukas“ (põhjalikumaks ja sügavamaks analüüsiks tuleb aga kätte võtta Kaupo Vipi raamatu „Globaalpohmelus“ vastilmunud järg „Lokaalravitsus“). 
„Kas entroopia seaduse tõttu on tänapäeva tsivilisatsioonil perspektiivi väga kaua eksisteerida ja edasi areneda? Just nimelt — ka edasi areneda,“ küsib Karl Rebane kohe kõne alustuseks olles enne veel tsiteerinud ühe põhjaliku termodünaamika raamatu algust, kus viidatakse just nimelt sellele Snow kirjakohale, mis siingi just toodud sai. Karl Rebane jätkab: „Oma ebaharilikkuse tõttu oleks entroopia seaduse maine just nagu ebakindel: üsnagi tihti esineb ütlusi, seisukohavõtte, otsuseid, mis seda seadust ei arvesta. Arvatakse, nagu oleks entroopia kasvu seadust erinevalt energia jäävuse seadusest siiski võimalik mõnevõrra ignoreerida, sellest mööda hiilida. Aga ei ole. Ja sellest tulebki süvaraskus keskkonnakaitses.“ 
Siis muutub selgemaks ka see, miks käesoleva raamatu tõlkija mainib oma järelsõnas nii ajalikku nähtust nagu Donald Trump. Pole põletavamaid ja akutuaalsemaid küsimusi kui igavikulised.












Postitaja: Mihkel Kunnus kell 20:15 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
22. november 2017Vana naturalist Ernst Mayr 
Alljärgnev on Kalevi Kulli järelsõna äsja TÜ kirjastuses ilmunud mahukale (1032 lk!) Ernst Mayri monograafiale „Bioloogilise mõtte areng: mitmekesisus, evolutsioon ja pärilikkus”.
Hind kirjastuses 37eurot, raamatupoodides ca 50 eurot. 







Vana naturalist Ernst Mayr


Kalevi Kull




Saksa-ameerika bioloog Ernst Mayr (1904–2005) oli kahtlemata 20. sajandi eluteadust tugevasti mõjustanud õpetlane. Võib-olla sama tähtis bioloogiale, kui oli tema eakaaslane, samuti sajandivanuseks elanud Claude Lévi-Strauss (1908–2009) antropoloogiale. Mõlema töö järelmõju ulatub möödapääsmatult ka käesolevasse sajandisse. Ent jäägu nende võrdlus teiseks korraks.


Ernst Mayri puhul on oluline ja eriline see, et ta tundis loodust. Selle esiletoomine võib paista ülepaisutatud, kuid tõepoolest – elust kirjutavate teadlaste puhul on järjest haruldasemaks jäänud oskus orienteeruda välibioloogina ökosüsteemi paljude liikide ja nende elusuhete keskel. Mayri võib aga igati päris bioloogiks pidada. Sellest siis ka see, et ütlen tema kohta lugupidavalt „vana naturalist”.1 Ent huvitavat on tema puhul veel mõndagi – ka neile, kes tema teoreetilisi vaateid päris ei jaga.




Elukäigust ja teadustööst


Gümnaasiumi läbis Mayr Dresdenis, esimese astme meditsiiniõpingud Greifswaldi Ülikoolis, seejärel zooloogia stuudiumi Berliini Ülikoolis. Õpingute järel töötas ta Ameerika loodusmuuseumis New Yorgis ning siis pikka aega Harvardi Ülikoolis. Niisiis olid Saksamaa ja Ameerika Ühendriigid Mayri peamised elu- ja tööpaigad.2 Greifswaldi lahte suubuva Rycki jõe suudmeala on võrratult linduderohke – olen seda seal ise kogenud – ning Ernst Mayri lindudevaimustust, mis Dresdeni ümbruses alanuna Läänemere kaldal lahtuda ei saanud, on kerge jagada. Arstiteadusest zooloogiasse üle läinuna sai Berliinis tema mentoriks ornitoloog Erwin Stresemann – üks parimaid linnuteadlasi tollal. 


On tähelepanuväärne, et Mayri lähedane kolleeg Berliinis oli Bernhard Rensch, kelle tugevat mõju enda vaadetele on Mayr ka tunnistanud. Rensch tegeles nagu Mayrgi lindude, süstemaatika ja evolutsiooniteooriaga. Renschil oli eriline huvi eluslooduse seaduspärade vastu, mõned neist hakkasid hiljem koguni kandma tema nime.3 Ka Mayri nime järgi tuntakse mitut bioloogilist reeglit.4 Näiteks Mayr’i asutajaprintsiip ehk rajaja efekt, sõnastatud aastal 1942: seaduspära, mille kohaselt uute alade asustamisel algselt väheste isenditega kujunevad väga väikese mitmekesisusega populatsioonid.


Lapsest peale palju looduses – varakult naturalistiks olemise tähtsust on Mayr ise hiljemgi rõhutanud, tuues esile, kui oluliselt see võib mõjustada teadlase teoreetilisi vaateid. Näiteks on ta ühes intervjuus nimetanud, et tema sõber ja kolleeg, paleontoloog George G. Simpson sai evolutsioonilise liigikontseptsiooni (mida Mayr ei jaganud) sõnastada küll vaid seetõttu, et tal polnud välibioloogilisi kogemusi. 


Mayr oli esmalt ornitoloog. Aastail 1928–1930 osales ta ekspeditsioonidel Uus-Guineal ja Saalomoni saartel. Seal tehtud ornitoloogilised välitööd andsid materjali, millel põhinesid tema esimesed raamatud ja paljud hilisemad mõttekäigud. Hiljem Ameerika loodusmuuseumis lisandus mahukas tegevus Whitney-Rothschildi linnukollektsiooni läbitöötamisel.5 


Mayr kirjutas palju: üle kümne mahuka monograafia peale arvukate artiklite. Neist raamatuist esimesed on ornitoloogilised: Uus-Guinea, Filipiinide ja Melaneesia lindudest (Mayr 1941, 1945; Delacour, Mayr 1946; hiljem veel ka Mayr, Diamond 2001). Ta toimetas samuti oma ornitoloogiamentori Erwin Stresemanni juubeliteost (Mayr, Schu¨z 1949). 


Esimene evolutsiooniteemaline raamat ilmus temalt aastal 1942 – „Systematics and the Origin of Species: From the Viewpoint of a Zoologist”. Selle pealkiri teeb viite Theodosius Dobzhansky 1937. aastal ilmunud raamatule „Genetics and the Origin of Species”. Sellega astus Mayr neodarvinismi ehk moodsa sünteesi ehk sünteetilise evolutsiooniteooria rajajate ritta. Järgnevalt toimetas ta sel teemal kaks kogumikku (Jepsen, Simpson, Mayr 1949; Mayr, Provine 1980), avaldas mahuka valimiku oma artikleist (Mayr 1976) ning hiljem ka veidi populaarsema evolutsioonialase käsitluse (Mayr 2001). 


Väga suurt tähelepanu pööras Mayr loomade süstemaatikale, kirjutades süstemaatika printsiipidest paljudele zooloogidele käsiraamatuks saanud teose (Mayr, Linsley, Usinger 1953; Mayr 1969; uuendatud versioonis Mayr, Ashlock 1991). See on mitmekülgne, taksonoomia eripärast tähtsust bioloogiale rõhutav, klassikalist bioloogiat oskuslikult arvestav ülevaade. 


Mayri autoriteedile andis olulise lisa raamat liigist – „Animal Species and Evolution” (Mayr 1963; lühendatud versioonis Mayr 1970). Sellele eelnevalt oli ta juba toimetanud liigiprobleemile pühendatud kogumiku (Mayr 1957). Bioloogiline liigikontseptsioon ongi vist Mayri kõige laialdasemalt tuntud bioloogiateoreetiline saavutus. Selle kohaselt saab liik moodustuda vaid omavahel viljakalt ristuda võivate isendite alusel.


Aastal 1982 ilmus käesolev raamat, mis küpse Mayri jaoks tähendas bioloogia ajaloo tõlgendamist darvinlikust vaatevinklist (Mayr 1982; evolutsioonibioloogia ajaloole on pühendatud ka Mayr 1991). Jaotades bioloogia põhjuslikkuse järgi evolutsiooniliseks (ehk ultimaatsete põhjuste bioloogiaks) ja funktsionaalseks (ehk proksimaalsete põhjuste bioloogiaks, mis haarab füsioloogia, arengubioloogia ja neurobioloogia), võtab ta selles raamatus käsile esimese, s.o evolutsioonilise bioloogia ideede ajaloo. Funktsionaalse bioloogia ajalugu ehk siis selle teose teine köide jäi aga tegemata, see oleks tähendanud süvenemist valdkondadesse, millega Mayril oli suhteliselt vähe kokkupuudet. 


Bioloogia arengulukku süvenemise tulemusel nägi ta võimalust uuendada ka bioloogia filosoofiat (Mayr 1988). Oma kogemusi kokku võttes on Mayri viimaste raamatute peamine teema bioloogia autonoomia põhjendamine (Mayr 1997a, 2004a). Nii leiab ta, et bioloogias ei ole eriti midagi peale hakata füüsikalise essentsialismi, determinismi, reduktsionismi ja universaalsete seadustega. Ning ta koguni lisab: „ükski 20. sajandil tehtud suurtest avastustest füüsikas pole lisanud midagi elusmaailma mõistmiseks” (Mayr 2004a: 35). Bioloogia teeb eripäraseks bioloogiliste süsteemide iseära neid iseloomustab suur keerukus ja avatus, duaalne põhjustatus (peale loodusseaduste ka geneetilised programmid), juhuse suur roll, holistlikkus ning eriti ajaloolisus. 


Üpris huvitav on Mayri suure produktsiooni puhul märgata, et ta ei kirjutanud peaaegu mitte millestki muust kui bioloogiast, ka oma artiklites mitte. Väga teisejärgulised on teemade hulgas ökoloogia ja looduskaitse, humanitaarsem temaatika (peale selle, mis bioloogia kui teaduse ja selle konteksti kohta käib, vt näiteks käesoleva raamatu viimast peatükki6) puudub enam-vähem sootuks.


Tema mõju(võim) 20. sajandi bioloogiale oli hämmastavalt suur. Oma osa ses domineerimises on ta õpikuliselt jõulises kirjutamisstiilis. Täie kindlusega paigutab ta ka iseennast bioloogia ajaloo ülevaateisse.7 Tema viis eristada mõisteid ei ole ei liiga jäme ega liiga peen, vaid selge ja arusaadavana just paras kasutamaks õpikutes – mida on ka palju tehtud. Ometi, teisalt, just tähelepanu bioloogia mõistetele ja nende erinevusele füüsika mõistetest on olnud üks tähtsaid Mayri panuseid. Mayri arusaam oli, et mõistete kaudu kujuneb bioloogia iseseisvus.8 


Mayri hinnangud on olnud mõjusad.9 Teaduses on ikka olemas teatav arusaamisulatuse professionaalne keskmine, ja just sellele on Mayri kirjutised suunatud või hästi sobivad – bioloogilist kirjandust hästi tundes, parajal määral uuenduslikuna. See on üks ilmseid põhjusi, miks ta on nii populaarne. Tema käsitlused bioloogia filosoofilistes küsimustes – bioloogia metodoloogias, epistemoloogias jm – on aga pigem bioloogiapoolsed sissejuhatused. Seejuures leiab ta, et teadusfilosoofia küsimuste lahendamiseks on empiiriline tee parem kui loogiline (Mayr 2004a: ix). Enesekindel tervemõistuslikkus – nii võib ehk Mayri vaateviisi iseloomustada.


Ometi, ka bioloogia filosoofias arendas ta mõisteid, mille tundmisest tuleb nüüd igal bioloogil läbi käia, et järgmisele arusaamisastmele jõuda. Näiteks tõi ta esile, et elussüsteemide põhjuslikkuse kirjeldamiseks on vaja mõisteid, mida füüsikas pole. Mayri artikkel põhjuslikkusest bioloogias oli üks, mille Conrad H. Waddington diskussiooniks laiali saatis enne „Towards a Theoretical Biology” esimest sümpoosioni 1968. aastal (Waddington ka taasavaldas selle artikli koos oma kommentaariga10). 


Veel 100-aastasenagi kirjutas Mayr artikli (Mayr 2004b; eesti keeles Mayr 2004c). Selles ajaloovaatelises loos rõhutab ta veel kord, et Darwini tegelik mõjulepääs sündis alles 70 aastat pärast „Liikide tekke” ilmumist – niisiis algas monopoolse darvinismi periood bioloogias 1930. aastail. Praegu, mil see paistab lõppema hakkavat,11 on hea sellele tagasi vaadata.




Põhilised vaated


Mõned Mayri seisukohad väärivad eraldi esile toomist: neid tähele pannes on kogu tema vaateviisi lihtsam mõista. Püüan järgnevalt lühidalt sõnastada loogiliselt kesksemad põhimõtted, millel Mayri vaadetesüsteem rajaneb. 


Populatsionism
Populatsioonilise mõtlemise vastandamist tüpoloogilisele peab Mayr üheks kõige olulisemaks lahutuseks bioloogilistes arusaamades. Populatsiooniline lähenemine, mis saab alguse 19. sajandil, märkab ja rõhutab organismide individuaalsust ja unikaalsust, hakates kirjeldama varieeruvust. Tüüp on populatsionismi kohaselt mittereaalne abstraktsioon, arvutatud keskmine. Seevastu tüpoloogilist vaadet kirjeldab ta kui naiivset seisukohta, mis peab tüüpi reaalseks, varieeruvust aga illusiooniks (Mayr 1976: 28). Indiviidide unikaalsusest järeldub liigi populatsiooniline käsitlus, mille kaudu saab lahti liigiteoorias varem domineerinud essentsialismist. Populatsionismiga seob Mayr ka oma teised põhiseisukohad.


Antifüsikalism
Mayr kõneleb ja põhjendab oma viimases raamatus (Mayr 2004a) võrdlemisi üksikasjaliselt, et bioloogia on autonoomne teadus ja seda ei tule ära segada füüsikaga. Evolutsionism on füsikalismi vastane, ütleb ta. Kritiseerides füsikalismi bioloogias rõhutab ta, et bioloogilised „seadused” on alati eranditega. Muidugi kehtivad füüsikaseadused ka elu kohta, kuid bioloogilised süsteemid ise põhinevad teistsugustel seaduspäradel. Bioloogia sarnaneb Mayri vaates pigem sotsiaalteaduste kui füüsikaliste teadustega. Mayr peab õigeks käsitleda teadust laiemalt kui angloameerika traditsioon seda silmas peab; talle on sümpaatne vaimuteaduste (Geisteswissenschaften) arvamine teaduste sekka. Matemaatika rakendamist bioloogias ei pidanud ta tarvilikuks (ja ta ei tundnud ka põrmugi huvi ei matemaatika ega matemaatilise bioloogia vastu). Nii paigutabki Mayr bioloogia lähemale arheoloogiale ja lingvistikale kui füüsikale (Mayr 1976: 14), pidades evolutsioonibioloogiat peaaegu vaimuteaduseks (Mayr 2004a: 33).


Evolutsionism
Bioloogiliste seletuste aluseks on evolutsioon. See põhimõte on kogu neodarvinismile keskne, sarnasena esineb ta ka Theodosius Dobzhanskyl. Mayr seejuures detailiseerib Darwini vaadet, eristades selles viit teooriat, nagu ta neid nimetab. Mayri evolutsionism on kindlalt materialistlik ja monistlik. Olles ühtaegu nii antikartesiaansete kui antivitalistlike vaadetega (seejuures Hans Drieschi ja Henri Bergsoni varakult lugenuna – Mayr 2004a: 3) – st organism pole masin ega evi ka erilist elujõudu –, sobib Mayrile midagi vahepealset, mis parajal määral toetub elusolendi autonoomsusele ja rõhutab relatsioonilisust ehk suhtepõhisust.


Bioloogiline liik
Liiki määratleb Mayr sisemise ristumise ja välise reproduktiivse isolatsiooni kaudu (lisades ka seotuse nišiga). Liikide moodustumise aluseks on ristumisvõime. See liigimudel saab nimeks „bioloogiline liigikontseptsioon” ning selle põhjendamisele pühendab Mayr palju oma töid (alates Mayr 1942). Suurt tähelepanu pöörab ta liikidevahelistele isolatsioonibarjääridele, pidades neid liikide eristumisel määravaiks. Bioloogilist liigikontseptsiooni võib näha järjekindlast populatsioonilisest lähenemisest tulenevana. 


Hüppeline liigiteke
Uute liikide teke lähtub enamasti väikestest populatsioonidest ja on suhteliselt kiire. Siin on Mayr tabanud olulise aspekti: looduslik valik saab olla efektiivne väikestes isoleeritud populatsioonides, suurtes populatsioonides on ta aga väga aeglane. Seda seisukohta saab seostada paleontoloogide Niles Eldredge’i ja Stephen J. Gouldi (1972) kirjeldatud punktualistliku evolutsiooniteooriaga. 


Kladistika vastasus 
Mayr peab kladistikat ja sellest tulenevat formaalset taksonoomiat ebaõigeks ja asendab selle evolutsioonilise taksonoomiaga. Taksonoomia puhul ei pea Mayr ranget genealoogilisust (monofüleetilisust) alati tarvilikuks.12 Kladistika rajaja Willi Hennigi töid kritiseeris ta tublisti.


Geenikesksuse vastasus
Mayri vaate järgi on elus tervik organism, ja see pole taanduv geenidele. Tema kriitika on seejuures otsene ka näiteks Richard Dawkinsi käsitluse suhtes. Mayr väidab, et loodusliku valiku ühiku (unit of selection) ja replikaatori (replicator) mõistete kasutamine ja rakendamine geenipõhisena ei ole Darwini lähenemisele vastav (Mayr 1997b: 2093). Samuti ei pea Mayr õigeks meemi termini kasutamist, leides, et õigem oleks rääkida ikka arenevatest kontseptidest ehk mõistetest (ibidem).




Mayr Eestis


Mayri võimsusega teadlasi – kes tunnevad hästi oma materjali, on oma eriala teooria ja ajaloo suurepärased tundjad, kirjutavad väga palju ning mõjustavad oma valdkonda üleilmselt – on Eestist vähe vastu panna. Viimasel poolsajandil meil taolisi biolooge pole olnud, ka muudest teadustest ulatuvad selleni ehk vaid Juri Lotman semiootikas ja Jaan Valsiner psühholoogias. 


Mayri materialism, evolutsionism ja populatsionism sobisid hästi paljudele mu õpetajate põlvkonnast Tartus. Mayri hindas kõrgelt zooloog Kalju Paaver ning samuti tema õpilane Toomas Sutt. Zooloogia ja Botaanika Instituudi filosoofiaseminaridel Tartus, mida 1970. aastatel juhatas Kalju Paaver, kes ka diskussioonis tugevasti domineeris, oli üldine teoreetiline lähenemine mu meelest väga Mayri-laadne ja -meelne.13 Võib-olla vaid veidi rõhutatumalt organitsistlik ja ökologistlik oli vaade, mis valdas Tartu bioloogias. Toomas Sutt pidas Mayriga minu teada ka veidi kirjavahetust.14


Huvitavaid teid pidi on mu riiulisse jõudnud eksemplar sellesama siinse raamatu esmatrükist (1982), mille Ernst Mayr omakäelise pühendusega Tartusse saatis: „To T. Sutt and the Estonian S.S.R. evolutionists with warm regards and best wishes – Ernst Mayr". 


Kriitikat Mayri pihta on meie teoreetilise bioloogia aruteludel küll samuti olnud, peamiselt üldisemas neodarvinismi kriitika kontekstis. Maie Valt pühendab oma raamatus Baerist ja darvinismist terve peatüki Mayri käsitluse analüüsile.15 Vastandades populatsioonilist ja tüpoloogilist vaateviisi, näib Mayr pidavat tüpoloogilist ühtlasi alati essentsialistlikuks. Ent ilmselt on võimalik ka tüpoloogiline mitteessentsialistlik vaade – see, mis on omane näiteks Karl Baerile ja samuti Juri Lotmanile.


Eesti bioloogide mõjust Mayrile on teada vähemalt üks tähelepanuväärne fakt. Nimelt Mayri ühe kõige tähtsama tulemuse, bioloogilise liigikontseptsiooni põhjendamisel oli üks eellasi Eesti entomoloog Wilhelm Petersen.16 Mayr koguni alustab oma isolatsioonimehhanismide käsitlust tsitaadiga Peterseni tööst17 (Mayr 1963: 89).


Kahepoolseid eesti teadlaste mõttevahetusi Mayriga on mulle teada vaid üks. Nimelt käis Mayr 1972. aastal Leningradis ja kohtus seal Kirill Zavadski rühmaga, Zavadski kutsel oli kohal aga ka Maie Remmel.18 Huvitava seosena toob Maie Remmel esile, et Stephen Jay Gouldi uurimistöö Baeri ja Darwini suhetest (Gould 1977) sündis Mayri ettepanekul, mille ta tegi ilmselt pärast nimetatud Leningradi-reisilt naasmist (Remmel 2017: 34–35). Peale selle kohtumise Mayriga on eesti teadlastel olnud vist vaid mõned silmsidemed temaga, aga neidki napilt.19 Ent muidugi on ta teoseid loetud ja loetakse veelgi. 


Bioloogilise teooria klassika on eesti keelde jõudnud kaunis vaevaliselt ja vähehaaval. Baeri on napilt, Darwin jõudis hiljuti, Uexküll samuti.20 Väärt oleks tõlkida Stephen Jay Gouldi esseesid. Et aga huvi meil on, tõendavad kasvõi teoreetilise bioloogia kevadkoolid, mis alates 1975. aastast toovad igal maikuul eluteaduse teooria huvilised kokku ja kus ka selle raamatu tõlkija Ülo Maiväli üks põhilisi osalisi on. Igatahes tänu talle ja tema abilistele väärt kingituse eest! Seni oli eesti keeles tõlgetena ilmunud vaid paar Mayri artiklit (Mayr 1989, 2004c).


Ja lõpetuseks – loodust saab tunda veel palju paremini. Loodust ei tunne keegi kunagi küllalt hästi. Niivõrd suur on liikide hulk, et parimgi tundja ei tunne pooligi oma koduümbruses elavaid liike nimepidi, rääkimata nende elukommetest ja ehitusest. Ometi on just ehe loodusetundmine tähtsamaid tugesid iga bioloogi teaduslikule orienteerumisvõimele. Reeglipärade rikkus elussüsteemides on suur, nende leidmiseks tuleb elukoosluste endiga suhelda. Ent ikka ja alati, hoolimata parimatest püüdlustest – kõik teadlased elavad poolikus mõistmises. Nii Mayr kui meie.





Kirjandus


Baer, Karl Ernst von 2002 [1864]. Milline vaade elusloodusele on õige? Ning kuidas seda rakendada entomoloogias? Akadeemia (12): 2556–2589.
Baer, Karl Ernst von 2017 [1834]. Üldine seadus looduse arengus. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus.
Bock, Walter J. 1994. Ernst Mayr, naturalist: His contributions to systematics and evolution. Biology and Philosophy 9(3): 267–327.
Delacour, Jean; Mayr, Ernst 1946. Birds of the Philippines. New York: The Macmillan Co. 
Dobzhansky, Theodosius 1937. Genetics and the Origin of Species. New York: Columbia University Press.
Eldredge, Niles; Gould, Stephen Jay 1972. Punctuated equilibria: an alternative to phyletic gradualism. In: Schopf, Thomas J. M. (ed.), Models in Paleobiology. San Francisco: Freeman and Cooper, 82–115.
Glaubrecht, Matthias 2002. The “experience” of nature: From Salomon Mu¨ller to Ernst Mayr, or the insights of travelling naturalists toward a zoological geography and evolutionary biology. Verhandlungen zur Geschichte und Theorie der Biologie 9: 245–282.
Gould, Stephen Jay 1977. Ontogeny and Phylogeny. Cambridge: Harvard University Press. 
Haffer, Jürgen 2008. Ornithology, Evolution, and Philosophy: The Life and Science of Ernst Mayr 1904–2005. Berlin: Springer. 
Jepsen, Glenn L.; Simpson, George Gaylord; Mayr, Ernst (eds.) 1949. Genetics, Paleontology, and Evolution. Princeton: Princeton University Press.
Kull, Kalevi 2008. Elu enese reeglid. Schola Biotheoretica 34: 5–35.
Kull, Kalevi 2014. Adaptive evolution without natural selection. Biological Journal of the Linnean Society 112(2): 287–294.
Kull, Kalevi 2015. Liigipiirist. Schola Biotheoretica 41: 27–39.
Kull, Kalevi 2017. O~ppijad evolutsiooniteooria keerus. Schola Biotheoretica 43: 215–232.
Laland, Kevin; Uller, Tobias; Feldman, Marc; Sterelny, Kim; Müller, Gerd B.; Moczek, Armin; Jablonka, Eva; Odling-Smee, John; Wray, Gregory A.; Hoekstra, Hopi E.; Futuyma, Douglas J.; Lenski, Richard E.; Mackay, Trudy F. C.; Schluter, Dolph; Strassmann, Joan E. 2014. Does evolutionary theory need a rethink? Nature 514(7521): 161–164.
Lovejoy, Arthur O. 1936. The Great Chain of Being. Cambridge: Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1941. List of New Guinea birds: A systematic and faunal list of the birds of New Guinea and adjacent islands. New York: American Museum of Natural History.
Mayr, Ernst 1942. Systematics and the Origin of Species: From the Viewpoint of a Zoologist. New York: Columbia University Press.
Mayr, Ernst 1945. Birds of the Southwest Pacific. New York: The Macmillan Co.
Mayr, Ernst (ed.) 1957. The Species Problem: A symposium presented at the Atlanta meeting of the American Association for the Advancement of Science, December 28–29, 1955. Washington: American Association for the Advancement of Science.
Mayr, Ernst 1963. Animal Species and Evolution. Cambridge: The Belknap Press of Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1968 [1961]. Cause and effect in biology. In: Waddington, Conrad Hal (ed.), Towards a Theoretical Biology, vol. 1. Edinburgh: Edinburgh University Press, 42–54.
Mayr, Ernst 1969. Principles of Systematic Zoology. New York: McGraw-Hill.
Mayr, Ernst 1970. Populations, Species, and Evolution: An abridgment of Animal Species and Evolution. Cambridge: The Belknap Press of Harvard University Press. 
Mayr, Ernst 1976 [1977; 1997]. Evolution and the Diversity of Life: Selected Essays. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press. 
Mayr, Ernst 1982. The Growth of Biological Thought: Diversity, Evolution and Inheritance. Cambridge: The Belknap Press of Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1988. Toward a New Philosophy of Biology: Observations of an Evolutionist. Cambridge: Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1989 [1961]. Põhjus ja tagajärg bioloogias. (Hein, Kalle, tõlk.) Akadeemia 9: 1869–1887.
Mayr, Ernst 1991. One Long Argument: Charles Darwin and the Genesis of Modern Evolutionary Thought. Cambridge: Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1993. Fifty years of progress in research on species and speciation. Proceedings of the California Academy of Sciences 48(6): 131–140.
Mayr, Ernst 1997a. This is Biology: The Science of the Living World. Cambridge: Harvard University Press.
Mayr, Ernst 1997b. The objects of selection. Proceedings of the National Academy of Sciences of the USA 94(6): 2091–2094.
Mayr, Ernst 2001. What Evolution Is. (Diamond, Jared, foreword.) New York: Basic Books.
Mayr, Ernst 2004a. What Makes Biology Unique?: Considerations on the Autonomy of a Scientific Discipline. Cambridge: Cambridge University Press.
Mayr, Ernst 2004b. 80 years of watching the evolutionary scenery. Science 305(5680) (2 July): 46–47.
Mayr, Ernst 2004c. 80 aastat vaatlusi evolutsioonimaastikul. (Hein, Kalle, tõlk.) Akadeemia 12: 2596–2603.
Mayr, Ernst; Ashlock, Peter D. 1991. Principles of Systematic Zoology. (Revised edition.) NewYork: McGraw-Hill.
Mayr, Ernst; Diamond, Jared 2001. The Birds of Northern Melanesia: Speciation, Ecology, and Biogeography. Oxford: Oxford University Press.
Mayr, Ernst; Linsley, E. Gorton; Usinger, Robert L. 1953. Methods and Principles of Systematic Zoology. New York: McGraw-Hill.
Mayr, Ernst; Provine, William B. (eds.) 1980. The Evolutionary Synthesis: Perspectives on the Unification of Biology. Cambridge: Harvard University Press. 
Mayr, Ernst; Schu¨z, Ernst (eds.) 1949. Ornithologie als biologische Wissenschaft: Festschrift zum 60. Geburtstag von Erwin Stresemann. Heidelberg: Carl Winter.
Noble, Denis 2016 [2006]. Elu muusika: Bioloogia teispool geene. Tallinn: Varrak.
Petersen, Wilhelm 1905. Über beginnende Art-Divergenz (Hadena adusta Esp. – Lepidopt.). Archiv für Rassen- und Gesellschaftsbiologie 2: 641–662.
Queiroz, Kevin de 1992. Principles of Systematic Zoology, 2nd ed. Systematic Biology 41(2): 264–266.
Remmel, Maie 1984. Baeri paradigma, ehk kas morfogeneesi refleksioon peab järgima morfogeneesi omaaega? Schola Biotheoretica 10: 62–72.
Remmel, Maie 2017. Teaduslikust uurimisprogrammist „Baer ja Darwin”. Schola Biotheoretica 43: 13–79.
Rensch, Bernhard 1975. Evolutsiooni seaduspärasus (bionomogenees). Eesti Loodus 18(3, 4): 181–183, 241–244.
Shapiro, James A. 2011. Evolution: A View from the 21st Century. Upper Saddle River: FT Press Science.
Uexküll, Jakob von 2012. Omailmad. Tartu: Ilmamaa.
Valt, Maie 1977. K. E. v. Baer ja darvinism: Etüüd arenguideede draamast bioloogias. Tallinn: Valgus.
West-Eberhard, Mary Jane 2003. Developmental Plasticity and Evolution. Oxford: Oxford University Press.




1 Empiirilise töö rolli Mayri arusaamade kujunemisel rõhutab samamoodi Bock 1994.
2 Mayri elukäigust annab põhjaliku ülevaate Haffer 2008.
3 Renschi bioloogiliste seaduspärade kohta käiv töö on eesti keeles ilmunud Toomas Sutti tõlkes (Rensch 1975).
4 Vt Kull 2008. 
5 Vt ka Glaubrecht 2002.
6 Samuti teine peatükk, kus Mayr muuhulgas märgib, et „bioloogia ei peaks mitte ainult traditsioonilisi väärtusi hävitama, vaid ka uusi väärtussüsteeme looma. Kõik bioloogid on religioossed selle sõna sügavamas mõttes [...]”.
7 Enesekindlust ja ambitsioonikust on Mayr enda iseloomujoontena ka ise esile toonud (Haffer 2008: 283).
8 On märkimisväärne, et selles andis Mayrile palju ideedeajaloo rajaja Arthur Lovejoy (1936) raamatu lugemine.
9 Mayri autoriteedi tõttu oli tema kriitilistel hinnangutel ka märkimisväärne teaduspoliitiline kaal. Näiteks oma kirjavahetusest Hugh E. H. Patersoniga tean, et Mayri kriitika liigi tuvastuskontseptsiooni suhtes (näiteks Mayr 1993: 134), mis ei olnud selle kontseptsiooni autori seisukohalt pädev, päädis selle liigimudeli kõrvalejätmisega paljudest edasistest analüüsidest (vt ka Queiroz 1992: 264).
10 Mayr 1968; eesti keeles Mayr 1989.
11 Märke ja argumente selle kohta vt näiteks Noble 2016; West-Eberhard 2003; Shapiro 2011; Kull 2014, 2017; diskussiooni teravusest annab aimu Laland et al. 2014.
12 Mayr siiski ei paista märkavat, et ühtki ühise eellasega põlvnemispuud ei saagi rangelt võttes jaotada mitmeks kattumatuks rühmaks nii, et kõik rühmad oleksid monofüleetilised (st nii et ükski rühm poleks parafüleetiline või polüfüleetiline). Sellest järeldub, et ainult monofüleetilisi taksoneid sisaldava süsteemi taotlus pole mitte üksnes (empiiriliselt) saavutamatu, vaid on koguni (loogiliselt) absurdne. (Näiteks, järeldusena: kui elu on monofüleetiline, siis ei ole põhimõtteliselt võimalik teda jaotada mitmeks riigiks nii, et kõik riigid oleksid monofüleetilised ning iga organism seejuures kuuluks vaid ühte riiki.) Niisiis – monofüleetilise taksonoomia ideaal on loogiliselt vigane ega saa seega olla teaduslik. 
13 Mayr oli tollal kättesaadav peamiselt venekeelsete tõlgete kaudu, ent siia jõudis ka originaale. Suur bioloogilise kirjanduse raamatukogu oli tollasel ZBI teadusdirektoril Eerik Kumaril. TÜ raamatukogust võib praegu leida näiteks köite (Mayr, Provine 1980), millel tiitli nurgal on kiri: „From ‘Udvardy Miklós 1981’ to Erik Kumari, 1982”. Toomas Suti raamatute seas oli ka näiteks Mayr 1976 (1977. aasta trükk).
14 Millegipärast ei kajastu see küll Toomas Suti isikuarhiivis Tartu Ülikooli raamatukogus.
15 Peatükk „Tüpoloogilisest ja populatsionistlikust mõttelaadist”, Valt 1977: 159–165.
16 Lähemalt sellest vt Kull 2015.
17 Petersen 1905.
18 Remmel 1984: 69.
19 Raivo Mänd meenutab: „Mina kohtasin Mayri 1994. aastal Viinis 21. Ülemaailmsel Ornitoloogiakongressil, kus ta juhatas avaplenaaristungit. Sellest mul eriti mälestust pole, sest mu tähelepanu koondus peamiselt esinejale – teisele kuulsale ornitoloogile Chris Perrinsile. Aga mis mul eluks ajaks meelde jäi, oli see, kui sellelsamal kongressil anti Mayrile mingi tunnustus (ma täpselt kahjuks ei mäleta, kas Viini Ülikooli audoktori tunnistus või midagi muud – ta sai samal aastal veel autasusid). Mäletan, et kui Mayr kongressisaali ees seisis ja see asi teatavaks tehti, siis tõusis tohutu suures saalis paar tuhat inimest kogu maailmast püsti ja aplodeeris püsti seistes lõputult kaua aega, minu arvates vähemalt viis minutit. See oli esimest korda mul näha, kuidas läänemaailmas sõna otseses mõttes jumaldati kedagi, kes ei olnudki NLKP esimene sekretär :-). Igatahes jättis see mulle, noorele äsja raudse eesriide tagant maailma piiluma pääsenud teadusjüngrile väga sügava mulje – usun, et mu seljakarvad olid kogu selle aja pisut püsti.” (Raivo Männi kirjast Kalevi Kullile, 8. aprill 2015.)


20 Eesti keeles on ilmunud K. E. v. Baeri olulisemast teadustööst kaks artiklit (Baer 2002, 2017), C. Darwinilt hiljuti kaks põhiteost ja mõned katkendid varem, J. v. Uexküllilt valimik (Uexküll 2012); natuke on K. Lorenzi ja N. Tinbergenit, veidi S. Meienit. Teistelt bioloogia klassikutelt on kas üksikud artiklid või väiksed katkendid, või siis populariseerivad käsitlused. Elukutseliste bioloogide ettevalmistuseks ülikoolis väärib tõlkimist märksa rohkem eluteaduse klassikat.  
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:38 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. november 2017Rein Raud "Kell ja haamer" 
Ilmus ajalehes „Sirp“ 17.11.2017






Tunnustatud humanitaarentsüklopedisti järjekordne kirjanduslik mäng


Rein Raud. Kell ja haamer. Mustvalge Kirjastus 2017. Kujundanud Asko Künnap. 425 lk.


Mihkel Kunnus


„"Kell ja haamer" on Rein Raua kaheksas romaan, kuigi võinuks olla esimene. Selle sünd jääb aastasse 1987,“ kirjutab ERRi kultuuriportaalis Janika Läänemets ja lisab, et „[t]äna on "Kella ja haamri" ilmumine Raua staatuses kirjaniku raamatule kohaselt tähelepanuväärne sündmus“i. 
Kirjutan sellele alla. Vähemalt kirjalikult. Suulises kõnes oleks mu hääletoon ja rõhutus vist Janika Läänemetsa omast vastandlikkuseni kaugel. Tõele au andes pean tunnistama, et ei suuda kuidagi tõrjuda tunnet, et just nimelt Rein Raua staatus selle raamatu ilmumise sündmuseks teebki. Kui selle teose autoriks oleks mõni noor inimene, kelle suhtes peaks kriitik üles näitama ka vanemlikku ja ettehooldavat suhtumist, siis tsiteeriks ma vist hoiatusena William Somerset Maughami autobiograafilist meistriteost „Inimorjusest“, kus monsieur Foinet' annab peategelase maalikunstilistele katsetustele järgmise hinnangu: „Teil on teatavat manuaalset osavust. Ma ei näe põhjust, miks hoolsa töö ja visadusega ei võiks teist saada korralik, tehniliselt pädev maalija. Maailmas leiduks sadu kunstnikke, kes maalivad teist halvemini – ja sadu, kes maalivad täpselt samamoodi. Ma ei näinud kübetki annet üheski töös, mida te mulle näitasite. Ma nägin töökust ja intelligentsi. Teist ei saa kunagi midagi enamat kui keskpärane kunstnik.“ii 


Nii ebapidulik ja jahe hinnang vajab kiiresti põhjendust, millest ehk kergeim ja kultuuriliselt aktsepteerituim oleks oma isikliku piiratuse tunnistamine – see žanr tervikuna jätab mind suhteliselt külmaks. Ometi on „žanr“ siin natuke ebatäpne kitsendus. Tegu on millegi suuremaga, ütleks lausa, et tunnetusliku põhihäälestusega, modaalsusega. Nii nagu elulisest vaatepunktist tähendab millegi ära tundmine kirjandusena just väärtuse, mitte humantiaarteadusliku kategooria ära tundmist. Määrava eristuse sõnastamine pole sugugi lihtne. Laenan siin osaliseks näitlikustamiseks Toomas Haugi oma: „Ühel valgustuslikul hetkel sain aru, et Tammsaare juurde kuulub koer, Tuglasel on aga mingi seos ahviga. Mis on selles valgustuslikku, küsite teie. Ja mina vastan: see kujund väljendab kimbatust, mis tekib inimesel, kes tahab lühikesse vormelisse kokku suruda Tammsaare ja Tuglase kardinaalse erinevuse. Mis on nii suur, et esmapilgul ei näi kokkupuutepunkte olevatki. Muidugi, professor Liiv ütleks meile kohe ühe oma lemmikterminiga: neid, s.t Tammsaaret ja Tuglast, ühendab eestikeelsus. Aga millega eestikeelsus neid omakorda ühendab? See on tegelikult peaküsimus.
Minu lihtsakoeline võrdlus vihjab kahe loojatüübi silmanähtavatele erijoontele: ahv kui eksootiline, koer kui kodumaine olend. Ahv kui mängur, esteet, koer kui vahenditu ja siiras. Ahvi näost vaatab ikka vastu mingi inimlik uudishimu. Aga koera nn kurvas näos peegeldub midagi muud. See on n-ö Kristuse kurbus, kui ta Ketsemani aias on teinud otsuse minna surma. Kui ta on elu ja inimkonnaga hüvasti jätnud. Ja selles kurbuses varjab end samal ajal truudus, sest kohe üritab ta eneseohverduse kaudu sellesama kurvakstegeva inimkonna ära lunastada. Niisugune kurbus ja truudus heiastub vahel koera pilgus. Kuigi järgmisel hetkel võib ta teile hambaid näidata. See on paradoks ja paradoks on teatavasti Tammsaare. Ma ei ütle, et ahv ei oleks truu. Aga mul on kuri kahtlus, et koer on truu inimesele, ahv on aga truu millelegi muule, mis on küll inimese tehtud, aga ei ole inimene. Ahv on sisse võetud asjadest. Tuglase puhul tähendaks see ilmselt truudust kirjandusele kui asjale – kui vaimu kõrgeimale vormile. Ja selles truuduses on Tuglas kindlasti ületamatu.“iii


Mu isiklikku piiratust märgib siis teatud reesuskonflikt Tuglasega. Ning tundub, et Tuglas-Tammsaare kujutluslikul heuristilisel teljel on Rein Raud Tuglasestki tuglaslikum, veelgi truum kirjandusele kui kirjandusele ning veelgi vähem kantud Tõe ja Inimese otsingust. Kui loen Tolstoi või Dostojevski, Musili või Manni arutlusi kirjanduse üle, siis tunnen kohe ära, et põhimõtteliselt räägivad nad samast asjast – sellest, mis sugulustab nendega A. H. Tammsaare ja Mati Undi, sellest, miks on elementaarne, et ülikoolis on kirjandusteaduskond, aga pole arvutimänguteaduskonda. Romaan on kõige uusaegsem kunstivorm, ütleb Hannah Arendt ja Milan Kundera kirjutab: „Romaan saadab inimest püsivalt ja truult uusaja algusest peale. Algusest peale on romaani vallanud see „tunnetuskirg“ (mida Husserl peab euroopaliku vaimsuse tuumaks), mis sunnib teda uurima inimese konkreetset elu ja kaitsma seda „olemise unustamise“ eest, pidevalt suunama oma valgusvihku „eluilmale“. Selles mõttes mõistan ja jagan ma kangekaelsust, millega Hermann Broch kordas: avastada seda, mida ainult romaan võib avastada – see on romaani ainus õigustus. Romaan, mis ei avasta mõnd senitundmatut eksistentsi osa, on immoraalne. Tunnetus on romaani ainus moraal.“iv
Uusajal on filosoofia romaani toatüdruk. Ja ma võtaks seda aforismi defineerivana: romaan on see, mille toatüdruk uusajal on filosoofia. Arusaadavalt võib selline usutunnistus valele „raudvarale“ laadituna anda õige inkvisiitorliku kriitikupositsiooni, sestap paluks käesolevat kirjutist võtta kindlasti selle ääremärkusega. 


Vabandav kitsendus tuleb (tänapäeval) teha ka autori isiku suhtes, et oleks üheselt selge, et see hinnang ei laiene ta teistele tegvusvaldkondadele. On ju võimalik, et Rein Raud kirjutab raamatuid lõõgastuseks, meelelahutuseks, umbes nii nagu paljud tippteadlased tegelevad ajupuhkuseks pillimänguga. Pole ses ju midagi erakordset. Vabalt võib olla, et Rein Raua ja kirjanduse seos on midagi sarnast nagu Roomet Jakapil laulmisega või Leo Luksil huumorimeelega, lühimalt, vähemalt oma ilukirjanduse autorina Rein Raud vaimuinimene ei ole. Kirjanikuna on ta kombinaator, meelelahutaja, (oma) mängu ilu nautija. Vähemasti tema viimased teosed pole „tunnetuse puust“. „Kell ja haamer“ (nagu ka „Vend“ või „Rekonstruktsioon“) pole romaan ülalkirjeldatud, kahtlemata kõvasti kitsendavas ja piiratud mõttes. Kuigi raamatust võib leida suurel hulgal ajaloofakte, nimelisi viiteid filosoofidele ja nende teooriatele, mimekülgset eruditsioonidemonstratsiooni, siis kõik see jääb eelkõige puhtdekoratiivseks ja rekvisiitlikuks. Need on kulissid, vigurid, atribuudid eneseküllasele mängule, mis on seotud reaalse ajaloo ja maailmaga kasutades fantaasiakirjanduse elemente. Rein Raua ajalooline ja kultuurilooline erudeeritus väljendub selles teoses puhtentsüklopeediliselt (et mitte öelda puhtillustratiivselt) ning entsüklopeediad on teadupärast teosed, mis on tunnetusliku sügavusmõõtmeta faktikuhilad. Olen detailsemast sisukirjeldusest siin loobunud, sest selle raamatu suurimaks vooruseks (hea keele ja kodumaise tegevusruumi kõrval) on just põnevus, mõistatuslikkus. Üldisemaks ja põnevust mitterikkuvaks tutvustuseks võib öelda, et „teos koosneb viiest omavahel põimunud süžeeliinist, mis koonduvad Virumaal, otse Eesti põhjarannikul paikneva fiktsionaalse Undivere mõisa ümber. Ajaliselt hõlmab "Kell ja haamer" perioodi 18. sajandi lõpust tänapäevani: tegevus toimub vaheldumisi 19. sajandi esimesel poolel, stalinismiaja lõpul, 1970. ja 1980. aastate vahetusel ning praegusel kümnendil. Inimesed tulevad ja lähevad, aga mõis jääb ning seob enda ja üksteisega aina uusi elusaatuseid ja lugusid“v. 


Kogu rahulolematu nihelemine ja ebamugavustunne, mis siinses arvustuses ehk domineerima jääb, tuleb siinkirjutaja (võimalik, et täiesti ebaadekvaatsest) ootusest. Nii auhinnatud ja kõrge staatusega kirjanikult eeldaks juba mõnda sügavusmõõtmega teost! Raamat on füüsiliselt objektina lausa suurepäraselt teostatud, võrratu kujundus, paber ja köide. Keel on samuti väga hea ning lugu haarab kaasa. „Kell ja haamer“ on igati kvaliteetne meelelahutus. Kas see on kiitus või laitus, kas kaalukeele liikumissuuna määrab rõhk sõnale „kvaliteetne“ või rõhk sõnale „meelelahutus“, sõltub juba lugejast.






i Janika Läänemets Unustamatu Undivere, 13.X.2017 http://kultuur.err.ee/636233/arvustus-unustamatu-undivere
ii William Somerset Maugham Inimorjusest, Canopus, 2002, tõlkinud Inta Soms, lk 285-286
iii Toomas Haug „Tammsaare ja Tuglas“, Sirp 22. XII 2006
iv Milan Kundera „Romaanikunst“ LR 1998, nr 11-12, tõlkinud Triinu Tamm, lk 13
v Janika Läänemets samas. Põhjalikuma tutvustuse võib leida Sehkendaja blogist https://sehkendaja.wordpress.com/2017/10/20/35-rein-raud-kell-ja-haamer/
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:10 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. oktoober 2017Häirivalt veenev raamat lootusest, kui lootust ei ole 
Ilmus ajalehes „Postimees“ 28.10.2017


Häirivalt veenev raamat lootusest, kui lootust ei ole


Kaupo Vipp „Lokaalravitsus. Eeldused ja võimalused progressi üleelamiseks“. DS Varahaldus OÜ, 2017, 256 lk


Kaupo Vipi „Lokaalravitus“ on üks kõige häirivamalt veenevamaid teoseid, mida ma lugenud olen, võib-olla isegi häirivamalt ja veenvamalt kui selle eelkäija, nüüdseks neljanda trükini jõudnud „Globaalpohmelus“.


Mihkel Kunnus


Teaduse arengulugu on tihti nimetatud ka inimese võõrandumise looks. Ja õigusega, sest sageli pole järjekordne teaduslik kirjeldus inimesest vastuvõetamatult keeruline, vaid just vastuvõetamatult võõristusttekitav. Nii võõristusttekitav, et sellele ei suuda alla kirjutada ka muidu teaduse vastu väga suurt austust tundev inimene. Suured nihked inimese enesepildis toimuvad väga aeglaselt. Mõelgem vaid kui palju põlvkondi pidi vahelduma, et inimene võtaks omaks tõsiasja, et Maa polegi universumi keskpunkt. Ja et isegi Päike pole. 
Samuti ärritab paljusid vastuvõetamatuseni Charles Darwini nimega seostatu, Eestis vahest veel isegi ebarepresentatiivselt vähe. Inimesepilt, mis joonistub välja „Lokaalravitusest“, on veel mitu pikka sammu edasi selles suunas: inimene on siin veelgi vähem eriline, jumalik, loodusest irduv. Kui juba Darwini, selle 19. sajandi teadlase, puhul peab toonitama, et vastava muutuste tähistamine tema nimega on vägagi tinglik, siis edasi ei oska mõnda vähegi keskset nime välja tuuagi, sest teadus on läinud sedavõrd hajutatuks ja kollektiivseks. Ja olgu Kaupo Vipi suureks tunnustuseks öeldud, et selles raamatus pole ta sugugi originaalne, tema suur teene meile on suure koguse teaduskirjanduse läbi töötamine ja sellest eestikeelse koondesituse andmine.


Posthumanismist dissipatiivsete struktuurideni
Parema puudumisel nimetaksin seda maailmapilti ja elutunnet posthumanistlikuks ja ikka toonitusega, et see ei tähenda humanistlike väärtuste eitust, vaid humanistliku ontoloogia eitust, sügavamat ja praktilisemat äratundmist, mida see ikkagi tähendab, et inimene on üks evolutsiooniline sattumus teiste seas. See on kaugelt rohkem kui lihtsalt teaduslik-ilmaliku maailmapildi tunnistamine endale kohaseimaks enesemääratluseks. Nii nagu religioossus saab hõlmata suuremat või väiksemat osa elust ja maailmapildist, nii saab ka ilmalikkus ja teaduslikkus. Ent olgu ka öeldud, et karmilt kainestava kõrvakiilu saab siin ka evolutsioon ise. Kui varem kirjeldati elu teket kui uskumatult vähetõenäolist juhust, nii vähetõenäolist, et see jättis imedesse ja üleloomulikkusesse uskujatele lahedalt ruumi, siis 2014. aasta lõpus sai päris suurt tähelepanu Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi biofüüsiku Jeremy Englandi teooria elust kui dissipatsiooni survel käivituvast kohastumuslikust isekorrastumisest. England suutis „luua toimiva matemaatilise mudeli, ühendamaks evolutsioonilise molekulaarbioloogia, mitteorgaanilise keemia ning füüsika ühtseks elu tekkimist kirjeldavaks selgituseks. Varasemad elutekke hüpoteesid kõnelesid meile ürgsupist, välgulöögist ning suure hulga uskumatult õnnelike asjaolude juhuslikust kokkusattumusest. [...] Teooria näitab, kuis molekulide grupid iseorganiseeruvad viisil, mis lubab neil efektiivsemalt hajutada ümbritsevas keskkonnas leiduvat seostuvat energiat. Aja jooksul suudavad sellised süsteemid üha kasvatada oma võimekust energia käsitlemisel, muutudes seejuures oma organiseerituse iseloomult järjest sarnasemaks elusainele“(lk 26). Kuigi Jeremy Englandi on ähvardatud selle eest Nobeli preemiaga, võib ka lihtsalt öelda, et England suutis termodünaamiliste protsesside matemaatilisel modelleerimisel sammukese Ilya Prigogine'ist edasi astuda ja Prigogine sai juba Nobeli preemia (1977). No suures plaanis vahet pole, sest, nagu öeldud, isegi Darwini kirjelduse omaksvõtmine on kogu inimkonna ulatuses vaid vähemusele jõukohane, mis siis veel rääkida nii järjekindlalt loodusteaduslikust kirjeldusest, mis sugulustab meid – nagu kõiki teisigi eluvorme – kõigi dissipatiivsete struktuuridega.


Mis asjad need dissipatiivsed struktuurid on?
Hästi lihtsustatult öeldes on need isetekkelised korrapärad, mis tekivad mingi mittetasakaalulise oleku minekul tasakaaluoleku suunas, kusjuures nende teke kiirendab tasakaalulise oleku saabumist. Näiteks kui atmosfääris on väga suur õhurõhkude erinevus, siis nende ühtlustumisel võib tekkida korrapärane struktuur – tormikeeris – ja selle teke kiirendab õhurõhkude ühtlustumist. Samuti jookseb vann kiiremini veest tühjaks kui äravooluavasse tekib lokaalne korrastatus – keeris (seda nippi kasutavad õlle võistujoojadki: õlu voolab pudelist kiiremini välja kui see keerlema panna).
Hõlmavaim on siin termodünaamika teine seadus, mis ütleb, et isevoolulistes protsessides entroopia ehk korrapäratus kasvab (isevooluliselt läheb soojus ainult kuumemalt kehalt külmemale). See isevooluline protsess võib enesega kaasa tuua lokaalset korrastatust, mis kiirendab energia hajutamist ja neid energiat hajutavaid lokaalseid korrastatusi kutsutaksegi dissipatiivseteks struktuurideks. Päike on üks suur tuline keha, mis isevooluliselt kiirgab soojust ja sellele energivoole ettejääval planeedil nimega Maa on tekkinud spetsiifilised lokaalsed korrastatused, erilised dissipatiivsed struktuurid, mida kutsume elusorganismideks.
Sellise tasandi seletus pole iseendest juurde andnud liiga palju uut. Bioloogid teavad juba ammu ja ilma igasuguse termodünaamikata, et iga elusorganism vahetab keskkonnaga ainet ja vajab elus olemiseks energiat, tähendab, saab funktsioneerida ainult siis, kui teda läbib energiavoog. Samuti on ökoloogiast teada, et ökoniši hõivab see liik, kes selle energiat tõhusaimalt kasutab. Mis tahes korrapära loomine vajab energiat ja termodünaamika teine seadus ütleb, et seda saab teha ainult selle arvel, et kusagil mujal korrapäratus kasvab.

Elu ja tsivilisatsiooni termodünaamilised raamid
Energia jäävuse seadus ütleb, et energiat ei teki ega kao, see ainult muundub ühest vormist teise. Termodünaamika teine seadus ehk entroopia kasvu seadusest järeldub, et kasutada saame üksnes kõrge kvaliteediga energiat (ainet) ja kasutamise käigus muutub see ilmtingimata madalama kvaliteediga energiaks (aineks); meile vajalikud tulemused saame ainuüksi selliste muundumiste käigus ja tulemusel. Ei ole teist teed midagi saavutada või üldse muuta. Igasugune muutumine ja liikumine üldse on alati seotud entroopia kasvuga, energia ja aine kvaliteedi langusega. Kõige madalama kvaliteediga energia on soojus. Kõik protsessid kipuvad isevoolu soojuse suunas liikuma, aga soojusest kõrgema kvaliteediga energiat saab ainult kuskil veel suuremat soojust tekitades. Kes loob korda, loob sellega kaasnevalt alati rohkem korratust. Biofüüsikaline majandusteadus ongi selline distsipliin, mis püüab arvestada fundamentaalsetest loodusseadustest tulenevate piiridega. Need seadused ei determineeri vääramatult ühiskondlikke struktuure, kaugel sellest, küll aga seavad üsna konkreetsed piirid, vahemiku, milles saavad sattumuslikud ja ka kavandatud võimalused teostuda.


Inimmõistus geoloogilise tegurina
Aastal 1926 ilmus ukraina päritolu vene teadlase Vladimir Vernadski raamat „Biosfäär“. Nüüdseks on see mõiste üsna laialdaselt tuntud, aga Vernadskil, kes oli eelkõige geokeemik, oli selle mõiste puhul rõhuasetus sellel, et elu on geoloogiline jõud. Hiljem lõi ta ka vähemtuntud mõiste „noosfää“r ja sel puhul on geokeemiline teisendusjõud (inim)mõistusel. „Biosfääri“ ilmumisele järgnenud 90 aastat on näidanud üha veenvamalt, et tal oli õigus. Planeedi geokeemia ongi muutunud ja üha ägedamalt muutumas ja sellest on nüüdseks saanud põletavaim globaalprobleem, millest, tõsi küll, on eelkõige esiplaanil term(odünaami)lisem aspekt – temperatuuritõus – , mitte niivõrd mullastiku hävinemine ja nihked atmosfääri keemilises koostises. Kena oleks ka öelda, et „Lokaalravitsusest“ suurema osa moodustab õige keerukas teadusfilosoofia ning küllap oleks lihtsam alustada praeguse ajastu põletaivama probleemiga tuvumist ajakirja „Akadeemia“ 1990. aasta kolmandast numbrist (netis saadaval). Seal on ära toodud ENSV Teaduste Akadeemia pikaaegse presidendi füüsik Karl Rebase (1926–2007) kõne, mille ta pidas aastal 1988 noortele teadlastele - „Energia, entroopia, elukeskkond. Miks on keskkonna kaitse ka objektiivselt raske“. Selle algusest võib leida lõigu, mis on Kaupo Vipi vastse raamatu lihtsustatud kokkuvõte:
„Oma ebaharilikkuse tõttu oleks entroopia seaduse maine just nagu ebakindel: üsnagi tihti esineb ütlusi, seisukohavõtte, otsuseid, mis seda seadust ei arvesta. Arvatakse, nagu oleks entroopia kasvu seadust erinevalt energia jäävuse seadusest siiski võimalik mõnevõrra ignoreerida, sellest mööda hiilida. Aga ei ole. Ja sellest tulebki süvaraskus keskkonnakaitses. Kas entroopia seaduse tõttu on tänapäeva tsivilisatsioonil perspektiivi väga kaua eksisteerida ja edasi areneda? Just nimelt — ka edasi areneda. Vastaksin, et tuhandeid aastaid kindlasti mitte — see oleks vaevalt tõenäoline. Entroopia kasvu seadus ei lase: ebastabiilsus elukeskkonnas suureneb paratamatult. See viib tsivilisatsiooni varem või hiljem kriisi, hääbumise või katastroofini. Mõnikümmend aastat tsivilisatsiooni tasemel hoida ja edasi viia on aga täiesti võimalik. Ja kui väga mõistlikult asju arendada, on mõeldav isegi paarsada aastat. Kui toimuks tõepoolest kardinaalne progress väärtushinnangutes, süvamuudatused inimeste mõtteviisis, siis võiks tsivilisatsiooni iga olla oluliselt pikem.“
„Lokaalravitsus“ koosneb kahest osast: „Eeldused ehk haiguslugu“ ja „Võimalused ehk ravikava“. Teine osa keskendubki siis praktilistele näpunäidetele, kuidas paremini kohanduda tööstustsivlisatsiooni kollapseerumisega madalamale komplekssustasandile. Lisaks endale toob Kaupo Vipp ka rea välismaiseid allikaid, kus antakse näpunäiteid, kuidas tulla väiksemate kahjudega välja protsessist, mis juba praegu on käimas ja mille aspektide kirjeldused jõuavad meieni igapäevases uudisvoos, alates äärmuslikest ilmastikunaähtustest ja kliimapagulaste massidest, lõpetades heaoluühiskondade destabiliseerumise ja radikaalsete-populistlike liikumiste esiletõusust. 


Kui meediast on saanud pelgalt üks meelelahutusžanr teiste seas
Ülisünged prognoosid on muutunud nii tavaliseks, et neid ei panda eriti enam tähelegi. 2015 aasta sügisel ilmus Eesti aimekirjanduse tippajakirja „Horisont“ keskkonnaajaloo erinumber „Antropotseen. Maakera inimeste meelevallas“ (september-oktoober) ja ajakirja „National Geographic“ kliima erinumber „Palavik! Kuidas jahutada ülekuumenevat koduplaneeti“ (november). No enam peavoolumaks nagu minna ei anna! 2016. aasta suvel ilmus ka ajakirja „Vikerkaar“ antropotseeni erinumber (nr 6, 2016) ja pretsedentitult populaarse esseisti Valdur Mikita triloogia
läbiv tundetoon on informeeritud inimesele omaselt ränksünge: „Praegu on toimumas maakera eluslooduse üks suuremaid väljasuremislaineid, mis on umbes tuhat korda loomulikust foonist kiirem. Suurte ajastute piire on alati märgistanud mastaapsed hingeheitmised. Võimalik, et uusaegkond, mis kestis dinosaurustest korilaseni, hakkab lõppema ja saabumas on täiesti uus ajastu – antropotseen [...] Me ületame praegu piirjoont, kus eluslooduse kadu ja kultuurikadu pole iial olnud nii suur kui praegu. Kaovad liigid, kooslused, maastikud, kaovad mõtteviisid, keeled ja kultuurid. Ilmselgelt ei ole see kokkusattumus juhuslik ning on alguse saanud inimesest. Rünnaku all on inimene kui bioloogiline organism ja mõtlev olend.” („Lingvistiline mets“,lk 115-116). Lühimalt: meie ainus ja asendamatu elukeskkond põleb särinal, aga poliitiline põhiaur läheb pisiskandaalide ja seksuaalmoraali peale.
Kel silmad, see nähku, kel kõrvad see kuulgu!








Postitaja: Mihkel Kunnus kell 19:49 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


6. oktoober 2017Häda polariseerumise pärast. Kogemusi ja õpetussõnu vanemalt vennalt. 
Ilmus pisut kärbitult ajalehes „Sirp“ 06.10.2017




Häda polariseerumise pärast. Kogemusi ja õpetussõnu vanemalt vennalt.




„Sallijaskond versus väärtuskonservatiivid. Arvamusi lahe põhjakaldalt“. Koostajad Timo Vihavainen, Markku Hamilo ja Joonas Konstig. Tõlkija Ene Kaaber, K&K Kirjastus, 2017, 278 lk







„Seda raamatut ajendas kirjutama arusaam, et ühiskondliku arutelu polariseerumine väärtuskonservatiivide ja väärtusliberaalide vaheliseks kaevikusõjaks ei ole Soomele kasulik“ (lk 19).
Raamatupoes Rahva Raamat








Mitmekülgne publitsist ja kultuurikorraldaja Kulle Raig on operatiivselt eesti keelde vahendanud 2015 aasta märtsis Soomes ilmunud tähelepanuväärse ja meidki aktuaalselt kõnetava esseekogumiku „Mitä mielta Suomessa saa olla. Suvaitsevaisto vs. Arvokonservatiivit“. Olgu ta kiidetud!
See raamat on tähelepanuväärne väga mitmes mõttes. Esiteks, see on keskendunud väärtuskonfliktile, mis meiegi ühiskonnas praegu väga tuline. Teiseks, see käsitlus on oma konkreetsuse tõttu pilkuavardavalt nihkes – Soome ühiskond on parasjagu sarnane, et analoogiad töötaks, ja parasjagu erinev, et analoogiad oleks veidi kummastavad ja kriitilisele läbimõtlemisele kutsuvad. Samuti on Soome jõudnud mitmes aspektis euroopaliku tsivilisatsiooni sisemises arenguloogikas kaugemale kui meie ja seega on nende kogemusel teatav prognoosiv väärtus. Kolmandaks, see raamat tundub olevat – kuna Soomet liialt ei tunne, ei julge kindlamalt väita – mingis mõttes representatiivne läbilõige sealsest väärtuskonservatiivsemast seltskonnast, sest siin kirjutavad inimesed on ikka üsna erinevad, tähendab, nad pole treenitud üheülbaliseks ühtse mõisteväljaga, ega ammugi mitte ühtse akadeemilise haridusega, mistõttu on teos kohati tavatult isiklik, tähendab, alati pole ronitud objektiivsustaotlusega metatasemele, vaid on ka vahetult „valatud oma hinge välja“.
TLÜ professor Rein Ruutsoo kirjutab: „Aja märkidele omaselt on see esseede kogumik välja kasvanud netikogukondade aruteludest. Sel viisil eostatud raamatud püüdlevad avarama mõistetavuse poole. Sellest johtuvalt põrkame ka lausa provokatiivse reljeefsusega sõnastatud seisukohtadele. Samas teeb poleemilisus, autorite esseistlik keelekasutus ja kohatine kategoorilisus raamatu mitmeti haavatavaks.“i Mitmeti haavatav on väga peenetundeline ja delikaatne väljendus selle raamatu puuduste kohta. Näiteks kaanelakkadel olevates autoritutvustustes on öeldud muu hulgas: „Teose „Kes on kes“ järgi on Vihavainen parteitu tagurlane“. Eks see ole pandud sinna taotlusega näidata, kuidas „peavool“ teda vaenab, aga tema tekstidega tutvunult kirjutaks sellele pigem alla. Timo Vihavainen tundub käesoleva kogumiku põhjal tõesti üks kibestunud ja pahur tagurlane, kes kirjutab analüütiliselt küündimatuid noorus-on-hukas-tüüpi lühiesseesid. Samas sisaldab kogumik asjalikke raporteid hetkeolukorrast Soomes, parimas mõttes rahvavalgustuslikke refereeringuid (nt Joonas Konstig Jonathan Haidti moraali põhialustest) ja üsna mitmesuguseid ühiskonnakriitilisi ja kultuuripsühholoogilisi analüüse. Eriti just psühholoogilise aspekti jõulisemat sissetoomist pean selles debatis oluliseks, sest kõik, mis puudutab tulevikukujutelmi ja hirme, mis seostuvad teiste rasside ja usunditega, immigratsiooniga, ebaõiglusega ja muu säärasega on suuresti psühholoogilised fenomenid, millel on õige lõdvad kokkupuuted reaalsusega, statistika ja faktidega, ent ometi määravad paljus inimeste ühiskondliku ja poliitilise käitumise. 
Eelneva saab väheinformatiivselt kokku võtta tõdemusse, et kogumik on väga ebaühtlase tasemega, miska poleks kiuslikumal arvustajal kuigi raske teha tsitaatitega põhistatud hävitavat arvustust. Näiteks Timo Vihavaineni neljaleheküljelise tühimoralismi „Eidelikkuse võidukäik“ ainus väärtus on antropoloogilise toormena, dokumendina, et ka nii mõtlevaid inimesi on olemas. Kuigi ta defineerib eidelikkuse lausa poliitiliselt korrektselt, tähendab, soo- ja vanusneutraalselt – „Eidelikkus ei ole seotud vanusega ega isegi mitte sooga, see on vaimne seisund, kus saavad kokku vaimustuse ja ilutaju puudumine ning karjamentaliteet“ (lk 169) – laskub ta sellise sõnavalikuga nende radikaalfeministide tasemele, kes teostavad oma kujutelma sotsiaalsest õiglusest muu hulgas sõnaloomega, mis seob inimlikud puudused seksistliku essentsialismiga, täpsemalt siis misoandriaga (toksiline maskuliinsus, mansplaining, male gaze, manspreading jms.).
See kogumik ei ole midagi sellist, millele saaks viidata kui autoriteetsele allikale (kuigi sellest endast võib leida hulganisti viiteid igati autoriteetsetele allikatele), küll aga nõustun täielikult Rein Ruutsoo iseloomustusega, et sellel „ladusalt kirja pandud esseekogumikul on potentsiaali väga tähendusrikaste mõttevahetuste algatamiseks meilgi. Esiteks pole teos dotseeriv traktaat, vaid elava mõttevahetuse „sünnimärkidest“ pungil.“


Konservatiivi sõnastik
Suureks boonuseks on „Konservatiivi sõnastik“ raamatu lõpus. Seal antud märksõnad on defineeritud tähendusfinitistlikult, teisisõnu, sõnade tähenduse on määratud nende kasutamise kaudu, miska määratlustena ongi toodud nende sõnade tähendus (väärtuskonservatiividele) üldrahvalikus debatis. Nii algab sõna „fašism“ definitsioon lausega: „Fašism - paremäärmuslusele viitav sõna, mille algupärane sisu on laiendatud tähendama peaaegu kõike“(lk 253). Sõnastiku väärtus tuleb suuresti sellest, et seal on küllaga märksõnu, mida eesti keeles ja kultuuris pole. Osalt seetõttu, et mõned neist on täiesti Soome-spetsiifilised, ent sõnastik tervikuna annab hea heuristilise kaardistiku. Näiteks on seal märksõna „Kõva pauk“, mis tähendab Põlissoomlaste erakonna „maavärinat meenutavat võitu 2011. aasta Eduskunta valimistel“ (lk 261) ja „mittedramatiseerimine“, mis pärineb Tarja Haloneni 2009. aasta uusaastakõnest, kus ta soovitas soomlust mitte dramatiseerida ja mittedramatiseerimisest sai väljend, mis tähendab Soome rahvusriigi ja -kultuuri halvustamist. Taolisi kultuurispetsiifilisi märksõnu, millele meil on rohkem või vähem kauged analoogiad olemas, on selles sõnastikus üksjagu (nt „maailmanuhtleja“, „orjalaevatõrv“, „võlusein“, „bussijänes“ jms).
Kuna sõnastik on koostatud väärtuskonservatiivide positsioonilt, siis peegeldab see ühtlasi nende hirme ja neuroose. Näiteks märksõna „Väärtusliberaalne ülimina“ on järgmise selgitusega:
„1980. aastatel võttis Erkki Lampn kasutusele termini feministlik ülimina. See on feministlikuks peetav sisehääl, mis kontrollib mehe mõtteid, tundeid ja tegevust ning normib kõike seda. Suhetes naistega põlistab feministlik ülimina mehe alaväärsus- ja süütunnet. Argikeeles võib seda kutsuda sisenäägutajaks. 
Mõiste värske laiendus on väärtusliberaalne ülimina, mis paneb häbenema väärtuskonservatiivseid mõtteid ja tundeid ning väärtuskonservatiivset tegevust. Aeg-ajalt mõjutab väärtusliberaalne ülimina uuskonservatiivi psüühikat. Ta ei söanda enam toetada sõjaveterane, kuna väärtusliberaalne ülimina tembeldab sellise teo esimeseks sammuks fašismi teel“(lk 277).
Eks see ole koht, kus täieliselt kehtib ütlus, et see on tundjale tragöödia ja mõtlejale komöödia. Ei saa salata, et naersin isegi mitmel korral seda kogumikku ja sõnastikku lugedes. Aga näiteks ka kujutluspilt Eero Epneri sõbrast, kes EKRE „kümne käsu“ peale nutma hakkabii, on sama skeemi järgi kas hingelõikavalt liigutav või grotesksuseni koomiline.
Polariseerumise sügavust, mis ühtlasi tähendab mõlemasuunalist radikaliseerumispotentsiaali, näitabki see, et kumbki poolus tunneb ennast reaalselt ohustatuna, tunneb siiralt, et vastaspool on millimeetri kaugusel riiklikult represseerivast ülemvõimust. Üks pool kardab, et tuuakse sisse tohutud kogused immigrante ja kohe-kohe hakkab riik peredelt lapsi ära võtma ja homodele jagama, ja teine pool kardab sama reaalselt, et kohe-kohe rakendub riiklik tsensuur kunstile ja ajakirjandusele, keelatakse abort, suletakse piirid jne. Mõistuslikult võib ju tunduda ebaloogiline, et muna on korraga mõlemas lauaservas ja ähvardab korraga mõlemale poole maha kukkuda, aga psühholoogilise kliima mõttes on see igati seaduspärane. Juri Lotman on rõhutanud, et kiire tehnoloogia, mäluvahendite, kommunikatsiooniviiside ja ühiskonnaeluvormide muutumine desorienteerib rahvahulki, sest harjumuslik ja tavaline lakkab olemast efektiivne ning see sünnitab massilisi stressi- ja hirmusituatsioone ning reanimeerib väga arhailisi teadvusmudeleid. Üha suuremat mõju saavutav sotsiaalmeedia, mis väga palju muudab kommunikatsiooni ja mälu, on siin veel ekstratõhus barbariseerija, sest oma reaalajalisuse tõttu soodustab see nii öelda „kiiret mõtlemist“ (Daniel Kahneman) ehk kognitiivset protseduuri, millel pole logos'e ja ratio'ga eriti mingit pistmist. 


i Rein Ruutsoo „Soome sõltumatu haritlaskonna manifest“, „Postimees“ 8. IX 2017
ii Eero Epner „Kurjuse normaliseerumine“, „Postimees“ 8. IX 2017







Kus on meie punarohelised?
Selles kogumikus toodu on õpetlik just oma reljeefsuses. Tendentsid, mida selles käsitletakse, on Soomes üksjagu rohkem välja arenenud. Meil on kõik mahedam, pisem ja lahjem. Meie äärmused on väiksema mõjuga ja rohkem tsentris ning käremeelsemad neistki on pelgalt kehvalt juurduv importkraam, olgu siis Odini või sotsiaalse õigluse sõdalased. See muidugi ei tähenda, et psühholoogilised reaktsioonid oleks lahjemad, ei, ka eestlane tahab oma kodu pagulashordide eest kaitsta, võidelda religioossete fanaatikute ja vahkvihas sallimatutega – ka meie oleme eurooplased!
Pean ütlema, et üldiselt see lahjendatus mulle väga meeldib, Eesti on oma suhtelises tuimuses märksa õdusam. Meil on olnud ainult üks euroopalik mäsu ja seegi kümnekonna aasta eest ja tekitas trauma, mis siiani vaikselt veritseb. Ka see on tore, sest mu arust pole midagi debiilsemat kui protesti märgiks oma kodu segi peksta. Aga ühe nähtuse puudumisest on mul siiralt kahju. Nimelt kogumikus mainitakse sageli selliseid tegelasi nagu punarohelised. Olen ise korduvalt väljendanud mõtet, et tulevik peaks olema punaroheline. Roheliselt mõtleb iga ühiskondlik mõtleja, kel reaalsustaju olemas ja punane toon peaks tulema arusaamisest, et rohelisus peab kindlasti hõlmama tarbimise vähendamist, see on aga tsirkulaarselt seotud majanduslanguse ja-ehk vaesusega ning kõige vähem tigestav ja rahvamasse radikaliseeriv vaesumine on tõenäoliselt punane, sotsiaalsele õiglusele apelleeriv (pooldan kodanikupalka kui kiiret ja kõige rõõmsamat üldist vaesumist). Meie sotsid on aga, jumal paraku, rohelisest mõtteviisist veel väga kaugel, kuigi Ida-Virumaal on need teemad täiesti lahutamatult seotud ja iseärnis Eestis peaksid rohelised ja punased koopereeruma. Ometi meie sotsid toetavad põlevkivi tööstuse subsideerimist, samas Eestis tekib inimese kohta ohtlikke jäätmeid 35 korda rohkem kui EL-is keskmiselt, neist 98% on tingitud põlevkivi põletamisest ja rafineerimisest ja selle tõttu on Ida-Virumaal sündinud laste oodatav eluiga keskmisest viis aastat lühem, rääkimata selle piirkonna rahvuspõhisest getostumisest. Ja ma isiklikult ei suuda neile (ega ühelegi teisele poliitilisele jõule) andestada Rail Balticu toetamist – toimiv ökosüsteem on ainus, mis meie järglastele elujõu ja -võimaluse võib tagada, seega on selle kahjustamine kuritöö põhiseaduse vaimu, et mitte öelda elu enese vastu. Ja meie rohelised – hoian neile kõvasti pöialt! – on paraku veel embrüonaalses faasis. 


Jääda alati mõõdukaks!
Enim kõrva taha panemist väärivadki selles kogumikus toodud hoiatused ja näited sellest, kuidas ilma igasuguse irooniata progressiivsed liikumised muutuvad liialduste läbi tagurlikeks, autoritaarseteks, repressiivseteks ja ka enda vastanditeks. Jällegi, tihti on tegu psühholoogiliste aspektidega, aga tuletaks meelde, et nii õnn kui ebaõiglustunne, nii viha kui hirm on eelkõige psühholoogilised fenomenid, tähendab, mingis mõttes on inimese psühholoogia mõistmine üks olulisemaid asju ühiselu korraldamisel.
Tsiteerin näiteks Tocqueville'i efekti konservatiivide sõnastikust (see on Alexis de Tocqueville'i enese tsitaat): „Inimeste viha eesõiguste vastu kasvab sedamööda, kuidas need vähenevad ja muutuvad väiksemaks. Võikski öelda, et demokraatlikud tunded löövad lõkkele just siis, kui demokraatia eest seisjatel on kõige vähem põhjust rahulolematuseks./.../ Kui olud on igas suhtes ebavõrdsed, ei torka ka suur ebavõrdsus silma, ent kui need on peaaegu ühesugused, jahmatab ka väike erinevus. Erinevuse nägemine muutub seda väljakannatamatumaks, mida vähem seda inimeste vahel on. Järelikult on täiesti loomulik, et armastus võrdsuse vastu kasvab pidevalt koos võrdsuse suurenemisega. Võrdsusjanu rahuldades toodetakse seda samal ajal juurde.“(lk 272)
Näited liialdamisest ja Tocqueville'i efektist on ühed informatiivsemad. Näiteks Marko Hamilo artikkel „Miks homotrummi tagumine ärritab. Vana homopropagandisti meenutus“ on hoolimata ettevaatlikuks tegevast pealkirjast üks asjalikumaid. Hamilo pole oma seisukohti muutnud, ta jätkuvalt pooldab homode õigust registreeritud kooselule – see ongi juba Soomes seadusesse kirjutatud – ja igakülgsele võrdsusele, aga teda ärritab see, et „geid ja lesbid on juba kätte saanud kõik need õigused, millele neil liberaalsete põhimõtete järgi on õigus. Kui hakatakse nõudma midagi rohkemat, rikutakse kellegi õigusi. Sama on kogetud feministide puhul. Kui võrdsus on saavutatud, ei pane vabastusliikumine pille kotti ega lõpeta tarbetu organisatsiooni tegevust. Vastupidi, nüüd alles kõik algab – süües kasvab isu.“(lk 160). Probleem sellega, et revolutsionäärid ei lepi kuidagi oma töötuks jäämisega, on muidugi ammutuntud. Hamilo viitab ka Sayre'i seadusele, mille järgi mistahes tüli tundepinge on pöördvõrdeline mängus olevate asjade tähtsusega, ning tsiteerib SDP liiget Mikael Jungerit, kes võrdsustab homopaaride lapsendamisõiguses kahtlejad orjanduse pooldajatega. „Sellised ajaloolise reaalsustaju täielikku puudumist väljendavad lausungid on üks põhjus, miks homopropaganda hakkab ärritama neidki, kellele see probleem üldse korda ei lähe või kes isegi toetavad seaduseuuendust. Kui ühiskondlikus arutelus peetakse vastuvõetavaks sisutühje sõnu, millega nii absurdsel viisil tembeldatakse inimõigustevastasteks kõik eri viisil mõtlevad inimesed, ei ole oodata midagi head.“(lk 161-2)
Tundub, et Tocqueville'i tähelepanek oli tabav, sest ka meie sotsiaalse õigluse sõdurite sõnavara kangus näib suurenevat seda enam, mida võrdsemaks olud muutuvad. Kui kriminaliseeritud homoseksuaalsusega ühiskonnast välja kasvav Tõnu Õnnepalu on segaduses ja hämmelduses, siis vallali kapiustega ent abiellumisvõimaluseta Risto Kübar tunneb, et Varro Vooglaid tahab teda tappai. Ometi sooneutraalse perekonna ideed realiseerides luuakse maailmaajaloolist pretsedenti, mitte ei tagastata mingeid õigusi, mis alatult röövitud.
Mõneti sarnane on Heidi Marttila artikkel „Miks ma ei ole feminist“. Kuigi ta oma omaduste poolest võiks olla lausa stereotüüpne feminist: pigem noor (s. 1978), naine ja ühiskonnateaduste magister, siis asjalood on ta kodumaal nüüdseks arenenud nii kaugele, et sotsiaalne õiglustunne ei lase tal ennast enam nii määratleda. Eestis pole olud nii kaugele arenenud, akadeemilised feminismikonverentsid, mida ma võimalusel ikka külastan, on õige asjalikud ja praktiliselt sotsiaalse mõjuta (palju üldse on kuuldud ajakirjast „Ariadne lõng“?) nurgas nokitsemised ja suurema sotsiaalse mõjupotentsaaliga sotsiaalmeedia liikumised (näiteks ajakirjanduseski populariseeritud Facebooki grupp „Virginia Woolf sind ei karda“) kipuvad oma radikaalsuse ja hegemooniataotlusega end ise täis tegema, sest istuvad oma aksiomaatilisel ohvristaatusel nagu suveräänitroonil, lõug uhkelt püsti, üleolev-põlglik pilk silmis ja muudkui mõistavad kohut, kellel on vale särk seljas, kes teeb valet nalja, kelle tekste ei peaks toimetajad enam avaldama (olgu öeldud, et kuulun nende hulka), kes tuleb naelutada häbiposti jne. võrdsetest õigustest on asi ammu väga kaugele veerenud. Rootsis on aga lausa feministlik partei Feministisk Initiativ (FI) ja Soomes Naisasialiitto Unioni ning need ajavad „ulatuslikumat positiivse diskrimineerimise poliitikat, lähtudes seisukohast, et naine on ohver ning et mees ja üldiselt patriarhaat on naiste õiguste jalge alla tallaja. Eesmärgina ei taotleta naiste ja meeste võrdseid võimalusi, vaid lõpptulemust, mis peab olema poliitiliselt korrektne feministidele meeldival viisil. Soomes on näiteks börsiettevõtete juhtkondades praegu naisi 25-30 protsenti, kuid feministidele on see tohutu probleem, mille nad tahaksid lahendada seadusandlike vahenditega.“(lk 147) Kergus, millega autoritaarseteks relativistideks arenenud väärtusliberaalid taotlevad riigi sekkumist, ongi see, mis väärtuskonservatiive väga ärritab. Marko Hamilo on sellele protsessile pühendanud terve essee, „Kuidas väärtusliberalismist sai autoritaarne relativism“. Ta kirjutab seal: „Peamine eristaja on riigisse suhtumine. Klassikalisele liberaalile tähendab sallivus seda, et ta ei kasuta riigivõimu teiste eluviisidele piirangute seadmiseks, kuid teised samuti hoiduvad riigivõimu abil tema eraellu sekkumast.“(lk 38)
Heidi Marttila kirjutab: „Ameerika filosoof ja ennast võrdsusfeministiks nimetav Christina Hoff Sommers kutsub seda FI ja sõprade esindatud suunda gender-feminismiks ja ohvrifeminismiks. Sommersi sõnul viivad ohvrifeministide meestevihkamine ja faktide moonutamine põhja alt kõigelt sellelt healt, mille eest võrdsusfeministid, equity feminists on omal ajal tööd teinud. Seades naised vaid süütute ohvrite ja rõhutud õnnetukeste rolli, ei ole nad süüdi mitte meeste alusetus needmises, vaid ka naiste alahindamises: naistel nagu puuduks eripära ning võime ja soov teha oma valikuid ja olla ise oma õnne sepp.
Pisut karikeerides võib öelda, et ohvrifeminist on õnnelik alles siis, kui kõik maailmas – ülesanded, ametid, staatused, varandused ja jõuvahekorrad – on meeste ja naiste vahel võrdselt ära jagatud, olenemata sellest, mida keegi elult tahab. Võrdsuse saavutamist mõõdetakse numbriliselt: riigis on võrdsust seda rohkem, mida lähemal on kõik näitajad meeste ja naiste tööjaotusele seisuga 50:50.“ (lk 148)
Samuti on Marttilale ülimalt vastukarva see suhtumine, et väärtuslikuks peetakse eelkõige „sugupoolesisest normist kõrvale kaldunud erinevust“ (stereotüübi praktiline purustamine, eks) ja eriti selle suhtumise avaldumist lastekasvatamise juures: „Feministi unelmatelapsed on vallatu ja enesekindel tüdruk, kes tahab mängida röövlit ja politseid, ja õrnahingeline poiss, kes tingimata tahab saada roosat talvekombinesooni. Printsessi mängivat tüdrukut feministist ema veidi häbeneb ja mõtleb, mis on läinud valesti. Autodega mängivale poisile ostab ta poliitkorrektse mustanahalise nukubeebi ja soovib, et poiss selle eest hoolitsema hakkaks. 
Ajal, mil rõhutatakse erinevuste rikastavat mõju, pole niisugune mõtteviis mitte ainult ebaloogiline, vaid halvimal juhul hukatuslik nii tüdrukutele kui poistele. Sugu on oluline osa inimese identiteedist ja seepärast võib soo eitamine tekitada suurt kahju omailmelise isiksuse arengule.“(lk 151)
Ütleksin, et Heidi Marttila on klassikaline liberaal, sümpaatne mõõdukas väärtuskonservatiiv nagu enamik kogumiku teisigi autoreid. Nad toovad ka päris palju konkreetseid näiteid (mõistagi Soomest, vahel ka Rootsist), mis on head hoiatused ja õpetlikud näited sellest, milliseid vigu meie kordama ehk ei peaks.


Loe ja mõtle kaasa!
Kogumikus vastustatakse ka teiste moekate progressiivsete tendentsidega liialdamist, millest üks on see sama erinevus-rikastab mentaliteet, mida meilgi üritatud propageerida. Jukka Aakula näitab artiklites „Hea ühiskonna alus on usaldus“ ja „Identiteet, signaliseerimine ja ühiskonna polariseerumine“ mitmetele sotsioloogideleii, majandustealastele, bioloogidele ja psühholoogidele toetudes, et liigsel mitmekesisusel on kahjustav mõju grupiidentiteedile ja eelkõige sidususele ja usaldusele, aga tõhusat ühiskonda iseloomustab just nimelt kodanikevaheline usaldus ja sellest tulenev sotsiaalne kapital (see on ka põhjus, miks multikultuursetes ühiskondades spontaanselt tekivad rahvuse-, usundi- jms põhised kogukonnad).
Teemasid, mida käsitletakse on muidugi rohkem, näiteks see, miks rahvusülest identiteeti on nii raske luua, miks au-kultuurist tulijaile on suur häbi olla riigi ülalpeetav (ja häbi transformeerub väga kergelt vägivallaks), kuidas ja miks seksrevolutsioon tõi kaasa lähisuhte vägivalla tõusu (1920-29 oli Helsingis 94% tapetutest mehed, 2003-2012 vaid 64%), kuidas poliitilise korrektsusega liialdamine asendab teadmise tahtmisega, kust pärineb komme pidada igasugust võimu vägivaldseks rõhumiseks, kuidas varanduslik kihistumine hävitab sotsiaalset sidusust (väärtuskonservatiiv ja väärtusliberaal on muidu majandusmõõtmest lahutatud mõisted), kuidas mingi väite (nt kliimasoojenemine) muutumine grupiidentiteedi osaks lahutab selle tõeväärtusest ja nii edasi ja nii edasi. See raamat on kaugel täiusest, siin on palju koomilist ja tobedatki, aga samuti on see tõesti „elava mõttevahetuse „sünnimärkidest“ pungil“. Ma võiks sellest mitu kummist „Sirpi“ täis kirjutada!

i Risto Kübar „«Ei ebanormaalsusele» ehk kuidas Varro Vooglaid mind tappa tahab“, „Postimees“ 6. X 2014
ii Muu hulgas viitab ta Robert Putnami raamatule „Üksi keeglisaalis. Ameerika kogukonnaelu kokkuvarisemine ja taassünd“ Hermes, 2008. vt selle arvustust Triinu Pakk „Kas vastuvoolu edasi?“, „Sirp“ 8.VIII 2008




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 09:33 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. oktoober 2017Kiri Andrei Hvostovile 
Ilmus ajalehes „Sirp“ 29.09.2017


Andrei Hvostov, Šokolaadist prints. Toimetanud Helle Raidla. Kujundanud Ande Kaalep. Hea Lugu, 2016. 384 lk.






Andrei,
kas mäletad, et „Šokolaadist printsi“ esitlusel palusin raamatusse sisse kirjutada „Autor kinnitab, et kõik siin on tõene /allkiri/“? Sa põrnitsesid mind tükk aega veidra pilguga ja kirjutasid „Miski pole juhuslik“. Mul läks mitu kuud, enne kui taipasin selle pilgu tähendust! Milline tobe kokkusattumus! Õigemini pihtasattumus. Ma tahan autoritelt enamasti just sellist kinnitust, sest midagi peab sinna ju kirjutama.
Hiljem kohtusime Edmund Burke’i seltsi kirjandusüritusel. Olin selleks ajaks juba raamatu läbi lugenud. Võtsin Sul nööbist ja ütlesin, et suurepärane teos, aga peategelane pidanuks olema naine. Naised ei saa frontaalselt rünnata (evolutsioon ei soosi selliseid), seepärast nad ründavad rohkem või vähem psühhopaatiliselt. Solva meest ja ta sõidab sulle kümpi (vajadusel koos kambajõmmidega), solva naist ja miskipärast hakkavad sind ümbritsema ärapööravad seljad, su sotsiaalvõrgustik mureneb. Pedagoogikakoolitusel räägiti ka sellest, kui erinev on poiste ja tüdrukute koolikius. Sa üritasid midagi seletada, et peategelane on seksuaalne deviant ja nii edasi, aga ma mõtlesin vaikselt ikka, et no milleks selline kujund. Ah, ühes raadiosaates ütlesid ka, et naislugejatele on peategelane sümpaatne tundunud, muidugi.
Rahvusraamatukogu referendi ehmatasid ikka üsna ära. No küllap on ta kena inimene, kindlasti on, mina aga lugesin äratundmismelanhooliaga. Mul polnud dokumentaalsetest aspektidest või prototüüpidest vähimatki aimu, sest mina olin toona, kirjeldatud sündmuste toimumise ajal, positivismist vaimustunud poisike, kes sellest valdkonnast üldse ei huvitunud.
Aga! 
Ei läinud väga palju aega mööda, kui hakkasid tilkuma esimesed arvustused. Ja Sinu Facebooki märkused à la protagonist jalutas vastu ja rõõmus ta ei olnud. 
No mida kuradit, Andrei! 
Las ma tsiteerin nüüd karistuseks pikemalt Milan Kunderat.
„Tšehhi poeedid jumaldasid Prousti loomingut, kuid nad ei tundnud tema elulugu. Ivan Blatny ei teadnud sellest midagi. Ja ka minagi kuulsin alles tükk aega hiljem, et Albertine’i tegelaskuju olevat inspireerinud hoopis noormees, kellesse Proust oli armunud.
Aga mis te räägite! Pole oluline, kes teda inspireeris, kas mees või naine. Albertine on Albertine, ja jäägu see nii! Romaan on alkeemia, mis teeb mehe naiseks, naise meheks, kõntsa kullaks, anekdoodi draamaks! Tegu on jumaliku alkeemiaga, mis annab igale kirjanikule jõu ja tema kunstile salapära ja hiilguse!
Polnud midagi parata; ma andsin endast parima, et pidada Albertine’i üdini unustamatuks naiseks; aga hetkest, mil mulle teatati, et tema prototüüp oli mees, istutas see informatsioon end mu pähe nagu mingi viirus, mis mürgitab arvutiprogramme. Minu ja Albertine’i vahele oli end libistanud mees, ta purustas Albertine’i kuvandi, õõnestades tema naiselikkust, ühel hetkel nägin teda ilusate rindadega, järgmisel aga lameda rinnaga ja ühtäkki ilmusid tema õrna nahaga näole vuntsid.
Nad tapsid mu Albertine’i. Ja ma meenutaksin siin Flaubert’i sõnu: „Kunstnik peab panema järeltulevad põlved uskuma, et teda ennast polnud üldse olemas.“ Püüdke aru saada selle lause tähendusest: see, keda kirjanik üritab esmajoones kaitsta, pole mitte tema ise. Need on Albertine ja Madame Arnoux.“
Andrei, vennas, miks Sa tapsid mu Šokolaadist Printsi!? 
Muidu aus mehelik rünnak – frontaalselt, selge ja nimi all. Aga, kurat ... Nojah, küllap oli põhjust.
Pealegi homo homoks, ka nemad võivad olla meie vennad. On sagedaminigi. Võtame näiteks suurima, Thomas Manni, mehe, kes elas terve elu, käsi pigistatud rusikasse, nii et nukid valged. Ühte kõrva närib eetiline kreedo, teise kõrva siugutab keelt maise ihu elajalik taak, ihunälg, mis leevendust ei saa saada. Vahel mõtlen, et kas tema korgiks oli tõesti moraalne veendumus? See eeldab ebainimlikku jõudu. Mihhail Lotman tunnistab, et oli vapustatud, kui sai pärast ta päevikute avaldamiskeelu möödumist teada, et Mann ei realiseerinud iial oma homoseksuaalsust. 
„Šokolaadist printsi“ lugedes võib aga veenduda, et autor on hetero. Oi, kui hetero! Nii hetero, et viskaks korgi maha kui saaks, rsk! Suuta nii pikalt ja barokselt kirjeldada naise suguelundit ja ...
No see paistab juba Su teistestki tekstidest, et autor kannatab raskekujulise heteroseksuaalsuse all.
Selsamal Edmund Burke’i seltsi kirjandusüritusel kommenteerisin ma Maarja Vaino ettekannet Tammsaarest, et Anton oli end mehena ise välja praakinud, oma raske haiguse pärast. Sul lõi silma särama, vennas. Tavahuvitatud publiku hulgas paistis see silma.
Naistele on sõnaosavus väga külgetõmbav, üks külgetõmbavamaid asju mehe juures. Me arendame endas selle omaduse välja. Antongi oli särav jutuvestja, salongitäht. Ja siis, prauh, selline haigus, selline kehaline haavatus, et pärast sööki pead mõni aeg kaldu lamama, et söök õiges kohas püsiks! Selline mees ei sobi meheks, ei sobi abikaasaks, seda mõistis Anton selgelt. Aga õrnuse- ja armuigatsus jääb ju ometi alles! Külm teeb mõistusele head, kohe väga, aga, noh, külm on.
Kui lugesin Ilmar Vene põhjalikku esseed „Don Juani ja Wertheri armastus“, mille ta lõpetab tõdemusega, et Tammsaare „Elu ja armastus“ on suurmehe ebaõnnestumine, siis sain aru, et Ilmar on vist gei (seda veendumust kinnitab ta pisarateni heldimus Thomas Manni pihtimuse juures, et temagi on suudelnud). Ilmar Vene toob välja, et Rudolf on korraga elukauge targutaja, parandamatu melanhoolik ja meeleline don Juan ning see komplekt ei ole veenev, sest komponendid ei sobi kokku. Eh, ometi on see täpse pealkirjaga teos, verega kirjutatud autobiograafiline meistriteos, mida lugedes võib noogutuslihase üle koormata. Rudolf on ju viljatu, tal on kork peal, ta tunneb, et ta ei tohi armastada, aga armastada ihkab. Manngi küsib „Võlumäes“, kas suguvõimetutel hauaeelikutel on õigus võrgutada, tantsida paaritustantsu. Ja siis Rudolf lendabki põgusalt õielt õiele, keelates endale kiindumist nagu Kundera Tomaš. Vaadake või seda, millise pilguga Anton Petrovitš „Varjundites“ vaatab järele elavale elule, mis temast eemale triivib!
Ja no keela sa naisele oma ihuvilja, kui naises kisab titenälg! Pea lõikab otsast! Seepärast „Juudit“ ongi nii veenev. Anton teadis väga hästi naise tahtmisi. Samuti on Marta Sillaots, naine, eks, kiitnud Antonit selle eest, kui hästi ta oskab kujutada sigitust ihkava naise traagikat. Et Tammsaare naiskarakterid on väga veenvad ja elavad, on tunnistanud paljud naislugejad. No muidugi, Anton oli neist ju väga huvitatud. Kuni üks arvas, et aitab küll, ja pani lehte kuulutuse, et Anton on nüüd tema omand. Paljud on arvanud, et see kuulutus oli Antonile sihitud. Ullikesed, see oli naiskonkurentide eemalepeletamiseks. Käthe pidi Antoni võimalusi kärpima, ta sulgu suunama.
Andrei, vennas, mis on Sinu kork?
Sul on ülihea eestikeelne sõnavaldamine, tähendab, sa oled ülihästi välja arendanud eesti naiste võlumise organi, aga vene nimi ... ega ometi mitte see? Et sa tahtsid eesti naisi, aga sind tõrjuti su nime pärast nõukogude venevihasel ajal? Veneviha vastu oled ka ülitundlik (ma lausa võpatasin Liivi muuseumis!). See on muidugi selline väga peentel ja habrastel savijalgadel oletus. Jah, liigagi. Rahvusteema ei tule ilukirjanduses sisse. Pigem siis haigus? Sest loengul rääkisin haigusest. Astma?
No las jääb oletuseks.
Antoniga võrreldes on Sul igatahes liha, luid, sooni ja mahlu kõvasti rohkem, kohe kõvasti rohkem.
Kui asetada Sind mõttelise punktina punkt Antoni kõrvale ja sealt sirge läbi tõmmata, siis tabab see Lev Tolstoid. Stefan Zweig kirjutab: „Kui silmapiirile ilmuvad naised, hakkab verejanuline loomakari ulguma ja raputab raudseid trelle. Üksnes Tolstoi märatseva mungahirmu, tema fanaatilise õudusetunde tõttu isegi terve ja rõõmsa, alasti ja loomuliku meelelisuse ees võib aimata temas peidetud paanilikku mehelikkust, loominimese kiimalisust, mis ennast tema nooruses veel vabalt ja väga metsikutes ekstsessides välja märatses – end Tšehhoviga võrreldes nimetas ta ennast „väsimatuks hoorajaks“ –, et siis vägivaldselt viiekümneks aastaks keldrivõlvide alla kinnimüürituks jääda, kinni müürituks, aga mitte maha maetuks; et tal seda ülitervet meelelisust terve eluaja üle jäi, seda reetis tema rangelt kombelises loomingus ainult üks asjaolu: just nimelt see tema paaniline hirm „naise“ kui kiusaja ees – tegelikult aga omaenda ja pealtnäha piiritu iha ees“.
Tolstoi kork oli haiglaselt hüpertrofeerunud surmahirm, mis annab kristlusega segatult kõva pitseri küll. Sinu looming on mõistagi rangelt mittekombeline, eks ajad ole muutunud. Sina omakorda ei saa astma tõttu kasutada Tolstoi leevendusmeetodit: „Ta ohjeldab ennast kindlasti rohkem kui teised inimesed, aga ta teab: venelane ei saa olla karistamatult, ka mitte rahva hulgast pärit liialdaja, ekstsesside fanaatik, äärmuste ori. Seepärast rahustab tema tahtetarkus omaenda keha maha, seepärast annab ta alatasa oma meeltele tegevust, laseb neil ennast tühjaks joosta, pakub neile ohutuid mänge, õhu- ja lõbutoitu. Ta väsitab oma lihaseid viimse võimalusi vikatiga niites ja põllul adra taga astudes, rammestab neid võimlemismängudega; nende pinge mahalaadimiseks.“ Oimetuks sportimine on tõhus leevendi tõesti.
Alkohol. Alkohoolsus kumab läbi. Andrei, Sulle saaks viidata skeemiga: purjus astmaatiline Tolstoi ja tema mälestused – selles peaaegu mõistelises vastuolus (Tolstoi ja astma!) näib mingi selgituslik mõõde olevat küll. Tolstoil ju ka korraga mootor huugab täistuuridel, ent pidur on peal.
Muidugi, kunsti ja surve nimel võib endale ise korgi peale panna. Thomas Mann oli veendunud, et Nietzsche nakatas end ise süüfilisega. See on korralik kork, naah! Armuorganist saab surmaoda, õrnus keelatud. Ega väga lahjematega saagi, pöördumatus on kork par excellence. Muidu on nagu enese isude eest sahvriukse lukkukeeramine, endal võti kaelas. Armastada sa ei tohi, see soojendab, oli punkt Adrian Leverkühni lepingus. Jaa, soojus on keelatud! Külm peab olema, mida külmem, seda parem, külm teeb mõistusele head.
Mõned aastad enne oma surma, aastal 1877, on Dostojevski kirjutanud oma jutustuse „Teisik“ kohta, et see ei õnnestunud tal üldse, „kuid selle idee on küllaltki helge, ja midagi tõsisemat sellest ideest ei ole ma iial kirjanduses väljendada püüdnud“. See on allegooriline jutustus alkoholismist, sõltuvusest: su kõrvale ilmub su teisik, kes teeb sinu näoga kõikvõimalikke jõledusi, ometi vastutad tema eest sina. See pinge lõhub, lammutab ja moonutab isiksust. Alkohol on tõeline häbisahk! Sahk, mis lükkab häbi - selle olulise sotsiaalse regulaatori - järgmisesse päeva kuhja, kuid enne laseb tänase joobunud häbituses vaadata inimhinge nendesse soppidesse, kuhu kombeline kunagi ei näe. „Šokolaadist printsis“ on selle saha jäljed sügavad. Andrei, räägime sellest mõnikord õlleklaasi taga (minul, tõsi, alkoholivaba).


Tervisi,
Mihkel
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:33 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. september 2017Rail Baltic - häda jätkub. 

(ilmus ajalehes „Äripäev“ 29.09.2017)
Rail Baltic – tööhobune või lombakas kronu?


Endel Oja, dotsent, parteitu


Kujutage ette, kui hobune, keda müüja on laadal tublile talupojale pikka aega tutvustanud kui uhket Euroopa tõugu tööhobust, osutub lähemal uurimisel lombakaks kronuks. Müüjal silmad häbi täis ja talupojal kahju kauplemisele kulunud ajast ning laadale sõitmise kuludest. Piltlikult öeldes on Rail Balticu (RB) projekt tänaseks jõudnud just sellisesse seisu. Audiitorbüroo Ernst&Young Riia kontori (EY) poolt pikka aega tehtud ja mais avaldatud tasuvusanalüüs, millega püüti tõestada RB kasulikkust ja Euroopa liidu (EL) rahastuse kõlbulikkust sellele projektile, on suve jooksul Eesti ekspertide analüüsi tulemusena muutunud kasutoovast kasutuks ettevõtmiseks. Eksperdid Karli Lambot, Priit Humal, Illimar Paul ja Raul Vibo taastasid EY töös olevad arvutuskäigud, kõrvaldades mõned olulised vead. Järeldus - isegi, kui võtta aluseks tasuvusanalüüsis ennustatud väga optimistlikud (sisuliselt ebareaalsed) kaupade ja reisijate veo mahud, siis RB diskonteerimata tulusid on EY tasuvusarvutustes vähemalt 4,1 miljardi euro osas põhjendamatult suurendatud. EY sagedaseim eksimus on tasuvusarvutuse juhendiga määratud allikatest valede lähteandmete valimine. Veoautode kütusekulude ja sellega koos kütuseaktsiisi arvestamisel on võetud aluseks niisuguste autode klass, millega maanteedel kaugvedusid ei teostata. Suurim eksimus tuleb aga maanteeveokite saastekulude leidmisel, kus EY hindas sajandivahetusel maanteedel sõitnud veoautosid. Reaalselt on tänastel EUR VI standardi masinatel saastamine ligi 25 korda väiksem ja seega väheneb koheselt RB sotsiaalmajanduslik, puhtal õhul põhinev positiivne mõju ligi 3 miljardit eurot. Samuti on raudtee mõju kliimamuutusele näidatud 8 korda väiksemana kui EY enda poolt viidatud allikas tegelikult kirjas on. Ekspertide vastav analüüs ja arvutused on vaadeldavad MTÜ Avalikult Rail Balticust kodulehel www.avalikultrailbalticust.ee. Nii ülalnimetatud kui teisedki eksperdid jätkavad EY poolt esitatud materjalide analüüsi ning muudegi vigade leidmine on enam kui tõenäoline. Ainult üks näide: EY tasuvusarvutustes on RB-l kasutatava elektri C02 heitmeks arvestatud null. Kui proovida mõista niisugust käitumist, siis tõesti, tasuvusanalüüsijate ülesanne ei olnud sugugi kerge. Kuna viimase kuue aasta jooksul on RB hinnanguline maksumus kasvanud 1,8 miljardilt eurolt 5,8 miljardile eurole, siis kuidagi tuli leida piisav tulude kasv, et tulud kataksid kulusid, sest ainult nii vastaks projekt EL nõuete. Kuna EY tasuvusarvutuses on RB-le prognoositavad kaubavedude kogused viidud La Manche’i tunneli mahtude tasemele, st. Euroopa absoluutsesse tippu, siis neid enam suurendada ei saanud. Seega pidi EY RB-l veetavate mahtude veenvuseks suurendama Venemaa osakaalu. Seega „lahti sidumine Venemaa raudteevõrgust“ – niisugune on olnud korduv väide praeguse RB kasuks - toimub iroonilisel kombel nõnda, et 40-48% RB kaubamahtudest loodetakse saada Venemaa raudteelt, et siis Muugalt, Riiast või Kaunasest ringiga edasi Europasse sõita. Seejuures ei vääri EY analüüsis RB-ga konkureeriv ja alakasutuses olev otsetee Venemaalt Bresti kaudu Euroopasse üldse mainimist. 


Räägitakse legende, et TPI energeetikateaduskonnas olevat kunagi kaitstud diplomitöö, kus oli kirjutatud: "Trafosüdamiku võib teraspleki asemel valmistada ka elektrotehnilisest puidust." RB põhjenduste kvaliteet paistab olevat samal tasemel. Seega - seni ikka veel suuresti saladuslooriga kaetud RB projekti areng on tänaseks jõudnud uude staadiumisse ehk uhkemalt väljendades – uude kvalitatiivsesse seisundisse ja seda vahetult enne järgmise aasta riigieelarve arutamist, kus vastavalt kevadisele otsusele peab valitsus Riigikogule RB planeeritavaid kulusid eraldi põhjendama. Paraku siiamaani toimund salatsemine RB ümber jätkub. MTÜ Avalikult Rail Balticust poolt juba kohtumäärustega nõutud teabenõuetele salastatud dokumentide avaldamiseks MKM ja Riigikantselei poolt puuduvad siiamaani adekvaatsed vastused. Jätkub ka MKM, AS RB Rail ja Rail Baltic OÜ Estonia ignorantne poliitika projekti analüüsis välja tulnud vigade kommenteerimisel või vastuargumentide esitamisel, mille kujukaks näiteks oli AS RB Rail poolt Riias 18. septembriks planeeritud kahepoolse kohtumise ärajätmine Eesti ekspertgrupiga ja neid saatvate ajakirjanikega, viidates „ärisaladustele“.


Lõpuks ilmus 26. septembri EP elektronilises versioonis AS RB Rail pikk ja lohisev eneseõigustav tekst, millele eksperdid kindlöasti lähitulevikus vastuse annavad. Siinkohal juhiksin tähelepanu ainult mõnele teksti olemust iseloomustvale asjaolule. Väidetakse, et „...valminud tasuvusanalüüsi vastavust lähteülesandega kontrollis järjepidevalt projekti juhtkomitee. Ühtlasi oli protsessi kaasatud ka kogenud välishindaja“. Paraku nii lähteülesande kui ka välishindaja kohta igasugune avalik info seni puudub. Heidetakse ette, et „... samas on ARB oma retoorikas eelistanud just nendele sobivaid tulevikustsenaariume, mis kalduvad kõrvale taoliste uuringute neutraalsuspõhimõttest.“ Sellega seoses juhiksin tähelepanu ainult mõnele seigale EY aruandes, näiteks juba eelpoolnimetatud Bersti marsruudi kui RB-ga selgelt konkureeriva on EY analüüsist välja jätmise. Kas seda saab nimetada neutraalsuspõhimõtte järgimiseks? Või arvuliselt juba aasta tagasi eesti ekspertide poolt lauale pandud fakti ignoreerimist RB analüüsis, mille kohaselt veoautoga kauba toimetamine Muugalt on ka peale RB valmimist ca. 2 korda odavam kui RB-le „üle kolinult“? Analoogseid näiteid võib tuua rohkem kui on kahel käel sõrmi, kuid jäägu see eraldi teemaks. 


Väidetakse, et „...MTÜ ARB ei ole arvesse võtnud üleeuroopalisi suundumusi veopargi keskmise vanuse näitajate osas, mis viitavad selgelt sõidukite keskmise vanuse kasvule kommertssõidukite kategoorias. Eriti teravalt on see märgatav ajavahemikus 2010-2014, mil võeti kasutusele EURO VI standardid, mis annab tunnistust, et turg reageeris uue standardi kehtestamisele negatiivselt. See on järjekordseks näiteks, miks õhusaaste kasutegureid ei saa kontekstist lahus muuta, võttes vaatluse alla ainult ühe teguri.“ Eelnevaga on püütud põhjendada, miks EY analüüsis ekstrapoleeritakse eilse saasteteguriga veoautode saastemahte kogu RB 30-aastasele elutsüklile. Kas see on „neutraalsuspõhimõttest kinnipidamine“, jäägu lugeja otsustada. Lisaks ei ole AS RB rail vastuses ühtegi märki sellest, et avaldataks ARB poolt küsitud EY aruande 13 lisa, kus väidetavalt on näha tõestusmaterjal tasuvusarvutuste alustele. Erinevatel transpordialastel nõupidamistel jaotatakse osalejatele edasi klantskaantega brošüüre RB vägevate kasuminumbritega. 
21. ja 22. septembril toimus Tallinnas suurejooneline, umbes 1000 osavõtjaga rahvusvaheline suurüritus „Connecting Europe Conference“ ja selle raames omaette üritusena 2,5 tunnine „Rail Baltica Business Network Panel Discussion : Rail Baltica- Future Railway For Business“. Paneelis osales peale RB „maaletoojate“ S.Kallase, H. Hololei ja B. Rubesa teisigi tublisid taristuprojektidega seotud spetsialiste Euroopast (Trieste sadam, Tallinki Soome pool). Artise kinosse kogunenud saalitäis spetsialiste pidi aga pettuma. Mingit diskussiooni ei toimunud ja selleks ei olnudki aega planeeritud. Suure vaevaga õnnestus ürituse lõpus leida aega saalist kahe küsimuse esitamiseks. Paraku ei kõlanud ettekandjate suust ühtegi sisulist väidet, mis oleks näidanud, milline äri on RB-le planeeritud. Vastupidi, Trieste sadama esindaja poolt näidatud trassidel, mis ulatusid läbi Euroopa ja Venemaa Hiinasse, ei olnud RB-ga mingit puutumust. Minu küsimusele lugupeetud panelistidele, et nad näitaksid kaardil kasvõi ühe trassi, mille kaudu hakkavad RB-le saabuma kaubad ida suunalt, ei suudetud vastata. Üks kohal viibinud ajakirjanik võttis kuluaaris ürituse kokku järgmiselt:“Tegemist oli näitemänguga, kus esinesid kõige kõrgema palgaga näitlejad.“ 

Konverentsist oli siiski ka kasu. Seoses RB-ga selgus kaks olulist tegurit. Esiteks – veoautodel elektri, LNG ja CNG (surugaas), aga ka vesiniku kasutamine mootorites ei ole mitte kauge, vaid lähema tuleviku (kuni 5 aastat) küsimus. Kõige konkretsemalt oli esitatud LNG ja CNG mootoritega Iveco, Scania, Mercedese ja Volvo veoautode mudeleid tutvustavad materjalid. Nende autode tootmist on juba alustatud. Euroopas on täna vastavaid laadimisjaamu kokku 3408, neist Eestis 6 CNG tanklat (Poolas 27, Tšehhis 143). Seega on selge, et RB tasuvusanalüüsi peamine tugi ehk RB poolt autovedudega võrreldes genereeritav puhas õhk väheneb reaalsuses veelgi enam, kui Eesti eksperdid tänaseks on tuvastanud. Teiseks – lisaks sellele, et RB-ga konkureerivad põhjas paralleelne tee Balti merel ja lõunas Vene raudtee idasuunalistel vedudel, on Saksamaa ja Taani ettevõtmisel käimas projekt nimega Ferhmanbelt Fixed Link, mis ühendab Lõuna- ja Kesk-Euroopa tänasest veelgi otsemalt raudtee abil Skandinaaviaga, ulatudes välja Soome. Selleks rajatakse Saksamaa linna Fermani ja Taanis asuva Rodbyhavani vahele 18 km pikkune merealune tunnel. Kuigi juba praegu on näiteks Turust Kesk-Euroopasse viiv marsruut (laev + rong) üle 500 km lühem kui planeeritaval RB-l, siis Ferhmanbelt valmimisel muutub see tee veel 160 km lühemaks. Eelnev kajastas RB projekti tulusid. Kulude poole pealt hoiab RB läbisurujate seltskond siiamaani kramplikult kinni kahest numbrist: projekti maksumusest Eestis 1,3 miljardit eurot ja EL poolsest rahastusmäärast 85% sellest. Paraku ei ole ka need numbrid enam adekvaatsed. 

Selgusetu on, kuidas tagatakse taristu ehitamiseks vajatavad kodumaised puistematerjalid ja mis kogu taristu kokkuvõttes maksma läheb. Ainuüksi graniitkillustikku on Eestisse vaja importida 400000 m3. Äsja valminud RB maakonnaplaneeringute KSH aruandes (11.07.2017.a. lk.230-231) märgitakse vajadust ehitada Pärnu taha Rääma rabasse, kus turbakihi paksus ulatub kohati kuni 10 meetrini, RB-le 2 km pikkune sild (Saaremaa silla prognoositud pikkuseks on ca. 6 km). See saaks olema pikim sild Baltimaades, mille maksumuseks kujuneks ca. 150 miljonit eurot. Tuleb silmas pidada, et EL-s rajatud analoogsete taristute maksumus on võrreldes prognoosituga kallinenud ca. 40%. RB rahastusmäära osas peale 2020. aastat valitseb määramatus, kuid seoses Ühendkunigriigi lahkumisega jääb EL rahakott ca. 20% ulatuses tühjemaks. Üha enam saab selgeks, et RB äriplaan on nii tulude kui kulude poolest „sulega vee peale kirjutatud“ ning numbrid selles muutuvad pöörase kiirusega üha pessimistlikumateks. Riigikogus juunikuus tehtud otsus tagantjärele seadustada Rail Baltic võiks olla siis legitiimne, kui me kulutaksime selleks ainult oma raha. Kui aga soovime ehitamiseks kasutada EL maksumaksjate toetust, siis peame välistama numbritega manipuleerimise ja pettusekahtlused. Euroopa Komisjon on sõnaselgelt selgitanud, et tasuvusanalüüsi õigsuse eest vastutab toetust taotlev riik. See tähendab, et vastutuse sisu on reaalne ja mitte vabatahtlikud analüütikud ja aktivistid, vaid valitsus peab aktsepteerima EY analüüsis väljatoodud vigade olemasolu koos sellega kaasnevate tagajärgede mõistmisega. Seda põhjusel, et kui hilisema kontrolli käigus selgub, et tasuvusanalüüs ei vastanud nõuetele, projekt ei ole tasuv ja valitsus seda teavet teadlikult ignoreeris, siis tuleb Eestil (kui ka Lätil ja Leedul) RB-le saadud toetused tagasi maksta. (Näiteks väiksemas mahus tegeleb EAS niisuguste tagasinõuetega igapäevaselt). Taolise riski võtmisega tuleb ametnikel ja poliitikutel arvestada, kes siiamaani kinnitavad, et RB tasuvusanalüüs on õige. 

EL poolt on minevikus rahastatud projekte, millest ei ole tõusnud mingitki kasu (tühi lennujaam Hispaanias, mitte kuhugi viivad sillad Kreekas, kodutanumale lähemale tulles Mõntu sadam Saaremaal ja Koidula raudteesõlm). Valitsusele peaks lõpuks kohale jõudma, et RB arengu edasine stsenaarium saab lõppeda kahel moel - kas Eestile õigustamatult suurte rahaliste kohustuste võtmisega või projektist väljumisega. Kahjud riigile on seda väiksemad, mida varem sellisest projektist väljutakse. Nii teeme kasuliku teene nii endale kui EL-le, pannes elujõuetule projektile piduri ning võttes aja maha riigile kasulikumate variantide läbitöötamiseks. Advokaadibüroo Rask OÜ poolt 18.05.2017.a esitatud õiguslik arvamus RB aluseks olevate kokkulepete kohta kinnitab, et majanduslik jätkusuutmatus on RB projektist taganemise õigustatud aluseks, kus Eesti riigile trahve jms. määrata ei saa. Miks siiski ei ole seda küsimust siiamaani valitsuse tasemel püstitatud ega analüüsitud? Vastus on – praegusel valitsusel puudub nii poliitiline julgus kui ka juhtimisalane võimekus seda tüüpi rahvusvaheliste probleemide lahendamisel. Selle asemel, et aeg maha võtta, kasutada ka Eesti eksperte ja leida riigile parim lahendus, on käputäis poliitikuid koos end projektiga sidunud ametnikega pigem otsustanud rongiga kraavi kihutada. See aga saaks toimuma rahva vara ja looduskeskonnale pöördumatu kahju tekitamise arvel. Valitsusel ei ole enam mõtet ka Läti ja Leedu võimaliku huvi argumendi taha pugeda, kuna nende riikide senisest käitumisest on selgelt näha, et eelkõige ollakse huvitatud oma siseriiklike probleemide lahendamisest (Riia ümbersõit ja side lennijaamaga, Kaunase ja Vilniuse ühendus). Poola ja Soome huvi RB vastu on aga isegi tagasihoidlikult väljendades leige. Kui valitsuse asjatoimetused RB-ga jätkuvad samas vaimus nagu seni, jääb vaid loota, et kuni järgmiste parlamendivalimisteni aastal 2019. ei jõuta RB-sse olulisi summasid pumbata ning järgmine Riigikogu koosseis lõpetab selle elujõuetu projekti nagunii.


Arvamus, et RB-le hakkab ida poolt kaupa tulema, tähendab mingi täiesti uue transdiidiliini avamist. Aga seda ei paista kusagilt, pole lihtsalt majanduslikult loogiline hakata kaupu põhja poolt ringiga Euroopasse vedama. 





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 18:46 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. september 2017Elusus on kujunemislugu. Von Baeri bioloogiatraditsioonist 


Ilmus kärbitult ajalehes “Sirp”01.09.2017




Elusus on kujunemislugu




Karl Ernst von Baer Teateid härra salanõuniku dr Karl Ernst von Baeri elu ja kirjatööde kohta, edastatud tema enda poolt. Ilmamaa. 2015. 424 lk. Tõlkinud Anti Lääts 


Mihkel Kunnus




Kaunis kindlalt võib öelda, et vihikumahtu doktoritöö „Eestlaste endeemilistest haigustest“ on Karl Ernst von Baeri (1792-1876) loetuim kirjatükk eesti keeles. See on ühelt poolt mõistetav – kuidas saakski mõni teadusteoreetiline arutlus olla nii üldhuvitav kui üks kõrvaltpilk enesele –, ent samas on sellest ka väga kahju, sest see on tõenäoliselt ta kõige aegunum ja väheväärtuslikum kirjutis, mis takkapihta põlistab eestikeelse lugeja teadvusesse meie esindusülikooli suurimast kasvandikust täiesti ebarepresentatiivse ja halvas mõttese karikatuurse pildi. Baeri enese sõnadega on sel tööl „umbes sama palju väärtust kui teistel töödel, mis noored kogenematud inimesed kirjutavad – nimelt üsna vähe“(lk 144). Küll oleks hea, kui tema autobiograafia saavutaks osagi sellest loetavusest! Lausa võrratu oleks aga kui loetaks juba tõlgitust ta kõnet „Milline vaade elusloodusele on õige? Ning kuidas rakendada seda entomoloogias?“i . Samuti saab mõned pidepunktid olulisemast kätte tema loomingu kõige hilisemast eestindusest, 1830ndatel peetud kõnest – „Üldine seadus looduse arengus“ii.


Aga mis on see oluline, mille pärast Baeri – seda 19. sajandi teadlast – üldse lugema peaks? No selleks on ikka kõige olulisem ja eksistentsiaalsem asi üldse – elu! Baeri kirjatööd aitavad heita valgust elu olemusele kõige sügavamas mõttes. Seega iseenesestmõistetavalt ka inimolemusele, inimloomusele. Ning kujutelmad inimolemusest – olgugi, et enamikel meist vaikselt sissekasvanud ja sõnastamata – ei tapitseeri ainult eeterlike vaimude vandlitorne, vaid suunavad paljus ka argipoliitilisi hoiakud.
Tsiteerin siin illustratsiooniks ühte Toomas Pauli isiklikumat, otsapidi mälestuste vormi võtvat esseed „Uskumatu Tooma lugu“: 
„Miks ma sellest inimese lahkamisest nii pikalt pajatan? Aga seepärast, et sellele mõtlemine ongi olnud mu elu. Välised asjad ja sündmused jäävad väliseks, fooniks, mis neist ikka meeles pidada või teistele rääkida. Olen lakkamatult otsinud vastust küsimusele: kui palju on inimene muudetav? Kas inimisiksus ja ühiskond saaks olla ka teistsugune ja mis selle nii- või teistpidi „arengut“ tingib? Olin kunagi optimistlik inimloomuse muudetavuse suhtes. Järk-järgult olen pidanud loobuma lootmast, et kõik on võimalik, ning otsima seda, mis on võimalik.[autori rõhutused – M.K.]“iii
Tõesti, küsimus, kui palju on inimene muudetav, on väga oluline küsimus. Ja mitte ainult teoloogile. Näiteks vägagi aktuaalseid ühiskondlikke hoiakuid lahkav Mihkel Muti raamat „Eesti ümberlõikaja“ polemiseerib ju paljuski sama küsimuse ümber.

Kui muudetav on siis inimene?
Küsimus ise on aga väga mitmeti mõistetav, sest sõltub sõna „inimene“ vaikemääratlusest. Peetakse „inimese“ all vaikimisi silmas inimliiki, inimühiskonda või inimindiviidi, kogu inimindiviidi elukaart või mingit lõiku sellest – see on tavaliselt kriitiliselt teadvustamata, ent määrab väga palju. Näiteks rousseaulik jutustus vabana sündinud inimesest ja igasugused liiladustesse kalduvad emantsipatsioonijorud saavad mu arust kõlada veenvalt ainult neile, kes on autentseimaks inimolemiseks – ehk siis intuitiivseks inimese määratluseks – kogenud äsja vanemate sõltuvusest vabaks kiirendava nooruki elutunde. Abitul lapsel takistab selle arusaama omaksvõttu puudulik mõistus, vananev inimene või järglaste eest hoolitsev inimene aga tajub sõltuvust teistest ja üksilduse abitust märksa teravamalt.
Samuti paistab heaks ja kõnekaks näiteks olema Hannah Arendti ühiskonnafilosoofia. Minu arust on Hannah Arendt üks sügavamalt (siin: baerilikumalt) elu mõistnud poliitiline mõtleja, kes on üsna aksiomaatiliselt adunud, et inimkond on pidevalt voolav paljuline eluprotsess, mis koosneb ühekordselt tõusvatest-kestvatest-vajuvatest ja osaliselt hargnevatest ontogeneesidest. Kui see äratundmine on mõistmisena juurdunud, mitte pelgalt kinnitava allkirja saanud isoleeritud faktiväide, siis on võimatu võtta ühiskondlikku lepingut (Hobbes, Rousseau) millegi enamana kui väga halva metafoorina, nii halvana, et see eksitab rohkem kui seletab. Toon kõrvutuseks teise kujundi. Kujutlegem ette tänavat, kus jalakäijad liiguvad pideva voona, mis korrakski ei peatu, ning seadke ülesandeks saavutada mingis keerukas küsimuses kokkulepe ühel tänavalõigul. Seal tänavalõigul on igal ajahetkel inimesi küll umbes sama palju, aga kogu aeg lahkub osa inimesi seltskonnast oma tahtmiste ja veendumuste osakaaluga ja kogu aeg tuleb osa inimesi juurde, kes ei tea kokkulepitavast küsimusest midagi ja kellele tuleb asjad nö jooksu pealt selgeks teha. See metafoor on juba palju parem ühiskonna või riigi metafoor, aga kaugeltki mitte hea. Baer ütleb otsesõnu, et „[l]oodus paigalseisu ei tunne, vähemalt mis puudutab elavaid organisme. Seepärast, kui usume eluslooduses paigalseisu nägevat, on süüdi selle mõõdupuu väiksus, mida me tarvitame“iv Näiteks ei piisa sellest, et jõuame kokkuleppele ühises eesmärgis, elu pole matemaatiline võrrand, kus lahenduse õigsus ei sõltu lahendamise kiirusest. Tempo on eluprotsesside – ja seega ka ühiskondlike protsesside – mõistmisel ja kujundamisel väljataandamatu faktor. Näiteks ta meenutab, kuidas ta isa püüdis igati kergendada oma talupoegade elu ja nii oli Baeri isa „meie provintsis üks esimesi, kes juurutas ristikukasvatust ja turbalõikust (1801-1802) ning võttis mõisas metsa säästmiseks põhilise küttematerjalina kasutusele turba. Külades hakati kasvatama kartulit, talupoegade vastuseisu tõttu tehti seda ka sunniviisil“(lk 44) ja hiljem Baer üldistab: „Olen küll näinud oma isa tegutsemist olude parandamise nimel, ent iial ei kuulnud ma temalt mingeid vabameelseid kõnesid. Vabameelne vaim haaras mind kaasa – küllap ülearugi – mu teise õpetaja juttude mõjul, hiljem olen pidanud jällegi meelt muutma, mitte küll ajaloo uurimise või valitsemisalaste kogemuste, vaid pideva eluosolendite arengulooga tegelemise ning poliitiliste sündmuste mõjul. Minus süvenes veendumus, et sotsiaalsed arengud ei saa kulgeda teisiti kui orgaanilised, seega järk-järgult, ning arengud saavad olla mõistlikud vaid siis, kui neiks vajalikud tingimused on täielikult välja kujunenud ja kestnud pikemat aega. Igasugust progressi kiirendamist võrdleksin ma oma kunstliku haudemasina ülekütmisega, mis samuti läheks katki, ning iga seisakut võrdleksin tule kustumisega, mis ei põhjustaks küll äkksurma, ent siiski aeglast väljasuremist“ (lk 46). Jah, inkubaator on ka hea kujund illustreerimaks mõõdukuse võtmelisust.

Niisiis, kui paindlik on inimene? Vastamiseks peame tegema eristuse: inimliik on lausa väga paindlik – asustab kõrgmäestikke ja erinevaid orge, kõrbeid ja polaaralasid, pea kõik laiuskraadid on inimasustusega ja elukorraldust toetavad kultuurid on väga erinevad. Seevastu indiviidi paindlikkusega on lood märksa komplitseeritumad – kui beebi ees avaneb võimalike arengustsenaariumite kirev kaardistik, siis märkimisväärseid tagasihüppeid individuaalsel elukaarel siiski teha ei saa. Iga indiviidi elulugu on kahaneva paindlikkuse lugu. Õppimise sisu terminites „põhiharidus“ ja „elukestev õpe“ on kaunikesti erinev. Pisikestest lasteaiaeelikutest saab vormida kohe väga erinevaid täiskasvanuid, inimene on siin väga paindlik. Näiteks isegi XX-kromosoomipaar ei määra üheselt soolisi omadusi ja ka imetoredast tüdrukbeebist, kelles särab õigusega suur lapselapse-lootus, võib saada hoopis turjakas viljatu jõmm, kui ta satub näiteks keskkonda „Ida-Saksamaa kergejõustikukoondis“ (NB! Geenijärjestus sealjuures ei muutu!) ning kui see juba juhtunud on, siis tagasi tavapärasema naise elurajale enam ei saa. Nagu ei saa tuhandeid tööta jäänud hiliskeskealisi kaevureid nagu naks koolitada ametnikeks Euroopa Liidu eesistumise ajaks ja pärast omakorda kellekski muuks. 






Arenemisasutused
Karl Ernst von Baeri eluloo teeb nii huvitavaks ja väärtuslikuks päris suur komplekt plusse, mida see korraga hõlmab. Esiteks: tegu on tõeliselt silmapaistva suurvaimuga täiesti globaalses mõõtkavas; teiseks: tema kutsumuslik uurimissuund – indiviidi arengulugu ja selle seos keskkonnaga kõige laiemas mõttes – kattub antud juhul objektiga; kolmandaks: tema lokaalsus on juhtumisi meie kodukohas, ta kuulub meie kodulukku. Raamat on kirjutatud enda 50ndaks juubeliks, tähendab tagasivaatev pilk on tippvormis arenguteadlase oma ning eraldi tasub siin esile tõsta ta väga head ja detailitäpset mälu. Oma arengutingimused suudab ta rekonstrueerida alates väga varajasest lapsepõlvest, samuti kirjeldab põhjalikult haridusteed, alates koduõpetajatest lõpetades ülikoolidega. Lõikude kaupa võiks välja tuua tsitaate, mille aktuaalsus pole sugugi kahanenud. 
Näiteks meenutab ta, et päris väiksena teda tavapäraase kooliõpetusega ei koormatud, lugema õppis pigem hilja ja meenutab võrdlevalt varaküpseks praetud õpetlase Karl Witte elulugu: „Ei tea, kas tulevane professor oli oma isale rõõmsa noorpõlve lühendamise eest ka tänulik, kuid ma kahtlen selles. Selline sõgedus on õnneks haruldane, ent pahatihti utsitavad vanemad lapsi liialt palju õppima ega taipa, et suur sund ei tekita õpirõõmu. Ja kui puudub rõõm, siis pole õpilastelt palju loota – ka see, mis õpitud, läheb peagi kaotsi“(lk 30). Heade sõnadega meenutab ta Tallinna Rüütli- ja Toomkooli, kus „[s]eisuslikest vahedest või eelarvamustest polnud juttugi. Õpetajad ja kuraatorid olid siis kindlat seda meelt, et õpilased on ikka õpilased, keda tuleb hinnata teadmiste ja võimete järgi“ (lk 71) ning kuidas talle seal „avaldasid väga soodsat mõju kaks asjaolu. Koduga võrreldes pakkus kool ja linn mulle hoopis rohkem raamatuid. Eriti soodsalt mõjus see, et koolis oli meil sarnaste huvidega noorukite ring“ (lk 73). Nagu ikka teeb ta meenutades ohtralt esseistlikke kõrvalepõikeid ning annab nõu, näiteks, et „inimesse ei tohi suhtuda kui vormitusse taignasse, mida võib vägisi suruda nõutavasse vormi. Inimeses on peidus eeldused, mida on tarviis toita ja arendada nagu õiepungi, et need võiks puhkeda. See nõuab aga üldarendavat hoolitsust. Seega oleks ilmne anakoronism, kui tulevasele elukutsele pannakse liigset rõhku mõttetöö arvel – iseärnis nooremates klassides, kus koolipingis istuvad veel puhkemata pungad, kelle kohta ei või ka kõige kogenum koolmeister teada, mis neist ükskord saada võib“(lk 97). Väga kaasaegselt mõjuvad ka mõtted pedagoogide ja haridusfunktsionäride vahekorrast: „Kui kuratooriumi ja vaated üksteisest liiga palju lahknevad, siis võib see tõsiselt mõjutada kooli käekäiku. Selliste konfliktide vältimiseks ei oska ma anda muud nõu, kui et kooli tuleb võtta võimalikult häid ja tublisid õpetajaid ning seejuures ei maksa ka palgaga koonerdada. Kuratoorium peaks usaldama pedagoogide pädevaust ja kogemusi“(lk 85).
Samuti võib mürgiselt resümeerida, et juba toona õitses vaim pigem ülikoolide administratiivsüsteemi kiuste kui toel, näiteks meenutab Baer: „Enne kaitsmist ja doktrordiplomi kaitsmist pidin vastavalt eeskirjadele läbi tegema veel ühe suurema laibalahkamise operatsiooni. Laipu polnud aga anatoomikumis saada. /.../ Asjatult püüdsin selgitada, et mul pole ju olnudki võimalust operatsioonikursust kaasa teha ja ja ma ei tahagi opereerijaks saada. Dekaan ei tahtnud sellest midagi kuulda; seadus pidavat kehtima kõigi jaoks. Niisiis jooksin nagu näljane kaaren linnas ringi, et leida mõnd surijat. Ühest sõjaväehospidalist leidsin haige, kes heasüdamliku sõjaväearsti kinnituse kohaselt pidi surema kahe päeva pärast. Tudeng pidi ju vana praktikut ometi uskuma! Kindluse mõttes arvestasin kolme või nelja päevaga ning lasin väitekirja kaitsmise kuupäevaks märkida 24. augusti. Kuid haige polnud ka selleks päevaks veel surnud. /.../ Mees, kelle surma ma suure igatsusega ootasin, suri alles 26. või 27. augustil, päev pärast seda lõikasin tal jala maha ning lasin selle kohta anda endale tunnistuse, pärast aga pidin Balki presideerimisel sooritama veel eraldi operatsiooni“(lk 145)v.


Millal algab inimese elu?
See küsimus tundub nii mõistlik, et üks meie praegu tegusamaid biolooge, Tartu Ülikooli rakubioloogia professor Toivo Maimets on võtnud vaevaks kirjutada sellele küsimusele vastuseks põhjaliku ülevaateartikli („Millal algab inimese elu?“ Akadeemia, 2008, nr 8). Maimets resümeerib: „Praeguste teadlaste ja filosoofide seisukoha võib lühidalt kokku võtta ainult nii, et ühtse seisukohani inimelu alguse kohta ei ole jõutud, ja tõenäoliselt see ei olegi võimalik“ (lk 1671).
Sellele artiklile järgnenud diskussioon Toomas Vooglaiuga (Akadeemia, 2009, nr1), kus viimane süüdistab Maimetsa mitmes akadeemilises patus ning toob rea allikaid, kus määratakse inimelu alguseks seeme- ja munaraku ühinemine. See, et katoliikliku taustaga Vooglaid kaitseb (eelkõige aborditemaatika tõttu) sellist seisukohta, on igati loomulik, huvitavaks teeb artikli ja selle diskussiooni just nimelt see, et igati ilmaliku Toivo Maimetsa positsioon on milleski sarnane. Ta küll laiutab nõutult käsi ja ütleb, et inimelu algust pole võimalik (praegu) üheselt määrata, aga ta nagu ei tulekski selle bioloogiliselt korrektse seisukoha peale, et inimelu ei algagi ja just seepärast pole võimalik seda määrata! Bioloogide hulgas on kaunis konsensuslik, et elu on alanud Maal üks kord (või täpsemini – kõik kes me praegu Maal elame, oleme ühest algusajast pärit). Lühimalt: elu(sus) ei ole loendatav entiteet (või kui, siis et Maal on üks elu), see, mille algusest Maimets räägib, on organismi, mitte elu algus ja tõepoolest, ka selle määramine pole lihtne, sest see toimub pideva protsessina (üks organism kasvab sujuvalt välja teisest). Organismid on mõistagi loendatavad, aga neisse mingi jagamatu terviklik-loendatava elususe projitseerimine on võimetus loobuda elust kui kristliku hinge sekulaarse ekvivalendist. Elu algas üks kord, mõni miljard aastat tagasi ja on seejuures hargnenud paljudeks organismideks ja elususe seisukohalt on see hargnemine olnud alati pidev ja mitte katkeline.
Siin on lihtsalt oluline tähele panna, et uue indiviidi tekkel pole bioloogiliselt relevantne ei inimese ega elu mõiste! Mida tähendab bioloogilises mõttes inimene? See on liigimääratlus ja seega on sel tähendus ainult suhtes teiste liikidega. Aga kogu paljunemisprotsess käib ühe liigi sees (see ongi liigi tavalisim määratlus), teisisõnu, paljunemisprotsessist rääkides on kategooria "inimene" sisutühi. Igale etapile võib ette kirjutada täpsustuse „inim-“: inimsperm ühineb inimmunarakuga tekib inimsügoot jne.
Kogu paljunemisprotsess on ühe liigi sees, seega selle protsessi erinevate etappide kirjeldamisel ei saa teha inimene-mitteinimene eristust, sest inimene-mitteinimene on liikidevaheline eristus, aga paljunemine on tervikuna liigisisene. Samuti ei ületata paljunemisprotsessi kordagi elus-eluta piiri, ei ole mingit hetke, kus mingile ainekogumile järsku „elu sisse puhutakse“. Toimub lihtsalt elusate rakkude ühinemine, pärilikkusaine rekombineerumine ja siis omakorda jagunemine ja jagunemine. Kus juures oluline on tähele panna, et viljastatud munarakk võib ka pärast viljastumist hargneda mitmeks organismiks (ühemunamitmikud).
Von Baer nägi meie paljunemisprotsessi sugulust taimsega väga selgelt: „Aga kui võrsete ja muna[rakku]de vahel pole olulist erinevust, siis ei saa ka kõiki paljunemisi pidada absoluutselt uute olendite sündimiseks, vaid juba olemasolevate eluprotsesside jätkumiseks – võrse iseseisvub lihtsalt hiljem, muna aga varem“(lk 288). Tõsi, organismi, indiviidi alguse küsimus pole küsimus liigi piiri järele, pole küsimus eluta ja elusa piiri järele, vaid küsimus iseseisvuse, ontogeneesi autonoomia järele. See autonoomus aga pole kuidagi kvantifitseeritav või loendatav, vaid ühtlaselt kasvav ning selle maksimum sõltub liigist ja elutingimustest. Kusjuures inimisend saavutab autonoomia lausa rekordaeglaselt, ei ole mõtet teda võrrelda suurte rohusööjatega, kes platsentast välja astudes kohe rohtu näksivad või munadest kooruvate röövikutega, kes ei vaja mingeid eluõpetusi elukogenumatelt generatsioonidelt. Õigusega on inimbeebit nimetatud kehaväliseks looteks, võib kujundlikult öelda, et pärast sündi on nabanöör eeterlikum ja perioodilisem, toitub ta ju nüüdki emaihust, kuigi hingab iseseisvalt.
Enamikul meist on ettekujutus, et paljunemises tekivad loendatavad elud, organismid, mis on „otsekui veemullid, mis pole üksteisega seotud. Aga see mõte tekib üksnes inimese ja kõrgemate loomade pealiskaudsest vaatlusest, sest tõeline eluseos läbib tegelikult kõiki järelpõlvi ning kogu jada võib võrrelda pigem kokkusõlmitud nööriga. Viljastamine nimelt ei tähenda uue moodustamist, vaid ümberkujundamist, see on vaid kasvamise erivorm, organiseerumise alamatel astmetel on see osa kasvamisest [autori rõhutused – M.K.]“vi. Tõepoolest, hulkrakulisus ja suguline paljunemine on nii vanad evolutsioonilised leiutised, et nende mehaanika on meil taimedega sama. Niisiis, uue inimese paljunemine pole järjekordse autonoomse (surematu) hinge sisenemine seemne- ja munaraku ühinemisel, vaid pigem üle käte läinud võrsumine, üsnagi taimne protsess. Selles võimalikus identiteediriives, mis kaugelt ületab Darwini tehtu, kannatab mehelik kõrkus rohkem, sest emakas jääb emakaks, aga meheliige degradeerub tolmuka lähisugulaseks. Huvitava faktina võib veel märkida ära, et 2014. aasta lõpus sai päris suurt tähelepanu Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi biofüüsiku Jeremy Englandi teooria elust kui dissipatsiooni survel käivituvast kohastumuslikust isekorrastumisest (vist võib öelda, et England suutis termodünaamiliste protsesside matemaatilisel modelleerimisel sammukese Ilya Prigogine'ist edasi astuda), mis maakeeli tähendaks, et elu on mõneti tule laadne nähtus ja seega loomulikult pidev protsess ning leekide (loe: organismide) loendamine kui atomiseeritud tulede loendamine vägagi tinglik. Sel on siis baerliku vaatega natuke klappi.





Mis siis see indiviid on? Kant ja seesmisus
Üks tänapäeva juhtivaid vaimufilosoofe Daniel Dennett näitab raamatus „Darwini ohtlik idee“, et evolutsioon on suurepäraselt modelleeritav algoritmina. Tõsi. Ma ütleks, et Dennett on hiilgavalt täitnud mõtteharjutuse proovida seletada evolutsiooni ja elu nii nagu elusorganismid poleks elus. Sellel teoorial on ainult üks, aga see-eest ületamatu puudus – see ei vasta tõele. Kuidas ma sellist ülbet hinnangut põhjendan? Ega eriti saagi. See on see koht, kus veendumus kasvab välja, nagu William James ütles, sellest kõige võimsamast eeldusest, mida filosoofilistes aruteludes üldse ei mainitagi, nii öelda filosoofilisest tempermendist. Tuletan siinkohal meelde, et William Jamesi temperamendimõistest kumab läbi selle märksa arhailisem ja kosmilisem taust ning sel pole midagi pistmist koleerikute, sangviinikute ja muu puhtpsühholoogilisega, temperament on temal rohkem „muusikaline termin, mis tähendab häälestust, ning see kuulub sisult ja etümoloogiliselt kokku temperatuuriga. Temperamendimõistes väljendub muistne arusaam mikro- ja makrokosmose, meeleolu ja atmosfääri harmooniast, taevaliku ja maise muusika kooskõlast“vii. 
William Jamesi sõnutsi see „ei ole mingi tehniline asi; see on meie enam-vähem väljendamatu aimus, mida elu kõige ausamas ja sügavamas mõttes tähendab. See pärineb ainult osaliselt raamatutest; see on meie isikupärane viis lihtsalt näha ja tunda kosmose totaalsuse tõuget ja survet[minu rõhutus – M.K.]“viii. 
Kui professionaalne filosoof Peter Singer jõuab kohani, kus tunneb, et peab argumenteeritult tõestma, et ka teised loomad peale inimese tunnevad valu, siis teeb ta džentelmenliku žesti: „Lugejad, kelle tavamõistus ütleb, et ka loomad kannatavad, võivad eelistada selle osa vahelejätmist ning liikuda edasi leheküljele 79, kuna vahepealsetel lehekülgedel ei tehta muud, kui kummutatakse seisukohta, mida nad ei jaga“ix. Peter Singeri pedagoogiline kannatlikkus teeb talle au, aga suuremat kasu sellest siiski pole, sest descarteslik-dennetliku argumentatsiooni see ei kõiguta. Kõik, mis puudutab organismi seesmisust, ei saa kuidagi mööda teadusmetodoloogiliselt talumatult ebarangest pudelikaelast, mille lühisõnastus kõlab nagu teaduse objektiivsust taotleva põhimeetodi kolmekordne eitus – „tundub nagu mul/mina“, st seal on korraga nii ebarange tunnetusmeetod nagu tundumine, ühemõtteline subjektiivsus ja siis analoogiaprintsiip. „Kust sa tead, et koer tunneb ka valu?“ „Sest ta tundub nagu mina“. Loodusteaduslikule meetodile nui neljaks truuks jäädes saabki elusorganismi modelleerida kui algoritmilisi masinaid, aga üldiselt jäetakse see epistemoloogiline buldooser siiski enda teadvuse ees seisma ning siis hämmeldutakse teadvuse kui filosoofilise Suurprobleemi ees. Baeriliku pilguga vaadates on teadvus loomse virgeoleku spetsiifiline erivorm (mis inimindiviidil pole püsiv – see lülitub välja magades (kolmandik elust!) ja on näiteks mõjutatav keemiliselt lausa taimse koomani), mis on sama sujuvalt ja mitmekesiselt evolutsioneerunud kui kogu väliselt vaadeldav elurikkuski. Et mitte seda seisukohta von Baerile inkrimineerida pean tunnistama, et dennetlik analüütiline vaimufilosoofia, mis jändab kujutlustega ajust purgis või kardab, et internet või liiga kiire arvuti hakkab ise mõtlema, tundub mulle hüpertroofiana sellest kognitiivsest puudest, mis vajab pikka formaalset tõestust, et kõhtu pussitatud koer tunneb valu, mitte ei krigse nagu kell, millesse on sattunud liiv.
Kui ma ennist näitasin, et baerilik vaade elule naerab välja küsimuse „Millal algab inimene?“, siis võib jääda mulje, et Baer eitab üldse individuaalsust. Tegelikult on muidugi vastupidi, Baer jätab seesmise subjektsuse ka teistele organismidele, lihtsalt subjektsus on protsessuaalne entiteet, mis on seotud eluvormi iseseisvusega, mitte elususega. Lõpeks Baer ju avastas imetaja muna. Baer mitte ei võta inimeselt hinge, vaid jätab selle kõigile elusorganismidele, jätab kõigile seesmisuse, kogemis- ja valikuvõime ehk elu fundamantaalsed tunnused. See vaade on õhtumaise teaduse peavoolule nii võõraks jäänud, et seda aksioomina võttev Valdur Mikita peab end väljendama vigurades ja keel põses. Näiteks
„Lingvistilist metsa“ arvustav Hasso Krull nimetab kõige vahetuma kogemuse pagendatust tänapäeva teadusest Philippe Descola eeskujul „naturalistliku ontoloogia probleemiks”. Krull kirjutab: „Naturalistlik ontoloogia, mis valitseb niihästi loodusteadusi kui kogu tänapäeva Lääne kultuuri, eeldab täielikku pidevust füüsilisel, välisel tasandil, sellal kui sisemust omistatakse ainult inimesele ja see on täiesti individuaalne“x.
Akadeemiline traditsioon, mis sellist ontoloogiat omaks ei võta, on biosemiootika ning selle distsipliini üks elavaid legende on Kalevi Kull. Karl Ernst von Baer kõrval on teoreetilisele bioloogiale (ja biosemiootikale) tohutu pause andnud teinegi kohalik baltisakslane - Jakob von Uexküll (1864-1944). Viimase loodud omailmateooriat on nimetatud ka subjektiivseks bioloogiaks, mille üks lühimääratlus võikski olla see, et see on bioloogia, mis põhjendab seda, et ka teistel elusolenditel on seesmisus, ka neil on liigiomane mälu ja maailmasuhestus, poeetilisemalt öelduna, et ka neil on hing. Tunne aukartust elu ees!





P.S. Von Baeri bioloogiatraditsiooni elujõulisusest ja järjest saab kena ülevaate selle aasta teoreetilise bioloogia kevadkooli kogumikust Schola Biotheoretica 43. 2017 toimetajad Lauri Laanisto jt. 










i Akadeemia, 2002, nr 12, lk 2556-2589
iiKarl Ernst von Baer Üldine seadus looduse arengus. 2017, TÜ Kirjastus, ilmumas ka ajakirjas Akadeemia 2017
iiiToomas Paul Uskumatu Tooma lugu LR 2009, nr 1-2, lk 72
iv„Milline vaade eluselusloodusele on õige? /.../“ lk 2564jj
vÕigluse huvides olgu mainitud, et kergem polnud ka vägevaimatel: „Sajandi lõpus tõi Königsbergile suurimat kuulsust surematu Kant, kes viis tippu selle teaduse, milles peale kreeklaste näikse kõige võimekamad olema just sakslased. Otseallikast vaimutoidu ammutamiseks pidid sakslased rändama Ida-Preisimaale. Kanti kõrvaal oli suur mõju ka J. Krausil, äärmiselt haritud ja teravmeelsel mehel, kes lõpuks pühendus peamiselt majandusteadusele. Kraus pooldas vabakaubanduse põhimõtteid ja üliõpilased olid temast vaimustuses.
Kõik need mehed saavutasid kuuluse aainuüksi omal jõul. Riik ei aidanud selleks kuigi palju kaasa. Ülikoolis oli vähe õppetoole, raamatukogu oli üsna vaene. Ülikooli puudutavad seadused olid üle saja aasta vanad ja keskaegsest mõtteviisist kantud. Näiteks pidi teaduskonna dekaan jälgima, et dissertatsioonides ei esitataks mingeid uusi seisukohti (ne quid novi insit)“ (lk 229).
viÜldine seadus looduse arengus. lk 15
viiMärt Väljataga „William Jamesi temperamentne konstruktivism“, järelsõna raamatule William James Pragmatism ja elu ideaalid. Vagabund 2005, lk 374
viiiWilliam James Pragmatism ja elu ideaalid. Vagabund 2005, lk 14
ixPeter Singer „Kõik loomad on võrdsed“ kogumikus Keskkonnaeetika võtmetekste. Koostanud ja toimetanud Aire Vaher Riste Keskpaik Külli Keerus. TÜ Kirjastus 2008, lk 74


xHasso Krull, „Lugu mehest, kes kukkus oma sokiauku“.“Vikerkaar“ 2013, nr 10–11, lk 156
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:57 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. september 2017Miks on nii vähe paremintellektuaale? 




Sõna „vasakintellektuaal“ võib kohata päris sageli, sõna „paremintellektuaal“ aga väga harva. Miks on see nii?


Arvan, et see sõnakasutus pole üldjoontes ebaõiglane, sest seda, kes peaks asetuma „paremintellektuaali“ positsioonil, on korrektsem nimetada konservatiivseks haritlaseks või konservatiivseks mõtlejaks ja nii ka tehakse. (mõistepaari ajalooline pärinemislugu on siin)
Kui vasakintellektuaali poliitiline aktiivsus seisneb püüus muuta maailma, tavaliselt ühiskonda õiglasemaks (nt Occupy Wall Street!), siis konservatiivse haritlase võib hädaga saada meeleavaldusele, mis taotleb midagi säilitada (nt vastuseis Rail Balticule).


Kitsendan siin vasakintellektuaali sellise tunnusteparvega:
a)arvab, et kommunism on põhimõtteliselt hea idee, paraku selle elluviijad osutusid türannideks
b)arvab, et rahvuslus ja religioon on primitiivsed jäänukid algelisematest aegadest
c)arvab, et kõik hierarhiad on halvad, kuivõrd need põhinevad võimul ja kuivõrd võim on kõikide meie hädade peapõhjus, siis tuleb see maailmast kaotada. 
d) arvab, et bioloogial ei ole inimloomuse kohta midagi öelda (pigem on õigus Sartre'il sel asjas).

Raskematel juhtudel (SJW) võib lisada ka:
d) arvab, et fallogotsentrism on mõistlik kontseptsioon
e) arvab, et soo- ja queerteooria peaks olema ülikoolis alusmooduli aine
f) arvab, et sotsiaalne õiglus peaks olema ülikoolides kõrgeim väärtus

Valisin need, sest siis on see nii hõlmav, et sisse mahuvad ka paljud ühiskondlikult aktiivsed vasaknoored, keda intellektuaaliks nimetada oleks palju. Sealhulgas arvamusliidrid, aktivistid, sotsiaalse õigluse sõdalased ehk sõssid (SJW-d) jne.


Nii.

Sõssid on õigusega tajunud, et Toronto ülikooli psühholoogiaprofessor Jordan Peterson nende suur vaenlane. (Peterson on hea näide, kuna ta on väga tuntud hetkel ja ta videoloengud vabalt saadaval).


Mis on see, mis iseloomustab Petersoni kõige rohkem. Ta on praktiseeriv psühholoog, kes on dostojevskiliku innu ja võimekusega pühendunud INIMLOOMUSE tundmaõppimisele. Ja nagu suur psühholoog Dostojevskigi on ta jõudnud seal väga kaugele. Ja jälle – nagu Dostojeskigi muutunud igasuguste vasakutopistide üliveenvaks oponendiks.
Mäletatavasti suur ja mõjukas, innukalt kommunistidega flirtiv vasakintellektuaal Jean-Paul Sartre kuulutas, et kuna Jumalat ehk Loojat pole olemas, siis inimese puhul tema eksistents eelneb olemusele, miska inimene ise loob ennast. Eesti ilmalikus kontekstis oleks selgitavam seda veendumust kirjeldada nii: inimloomus pole bioloogiliselt determineeritud.
Seega sobib Jean-Paul Sartre hästi esindama tüüpi, kes inimloomuse olemasolu eitab ja usub, et meil on võimalik seda meelepäraselt vormida. See suhtumine on ka praegu sõsside ja vasakintellektuaalide hulgas väga levinud: inimene ei ole bioloogiliselt determineeritud, miska kultuuri muutes muudame inimest ja nii saame muuta kogu ühiskonna selliseks, kuidas aga tahame.


Lühim vastus sellele, miks vasakutopistid on inimvaenulikud, ongi selles, et nad ei tunne praktiliselt üldse inimloomust, sest nad selle olemasolu eitavad. Loomulikult on neil paar triviaalset aksioomi, näiteks, et põhiloomuselt on inimene hea, ainult ühiskondlikud olud teevad ta kurjaks, või et inimene on sündinud vabana.
Nüüd tuleb lihtsalt välja mõelda – seda tehakse mõistusega, eks –, milline see uus uljas maailm olema peaks.
Eelkõige muidugi õiglane, mida iganes see ka ei tähendaks.


Loomulikult hindavad ka konservatiivsed haritlased väga kõrgelt mõistust. Mõistus on vägev tunnetusvõimendi ja mõistuslikkusel on väga kõrge kommunikatiivne funktsioon. Viimane tähendab täpsemalt seda, et hea mõtlemise atribuudid (selgus, mittevasturääkivus, koherentsus, järjekindlus) kuuluvad ka hästi toimiva kommunikatsiooni struktuuri, aga inimese vabatahtelist käitumist ei saa iial struktureerida nende printsiipide järgi (kuigi, möönan, meil kõigil on hetki, mil käitume mõistuspäraselt). 
Sellepärast vasakpoolsed intellektuaalid, utopistid ongi suurimad totalitarismide loojad – nad üritavad korraldada maailma nii, et seal oleks kõik võimalikult mõistuspärane, mõistuspärane nagu Jaapani autotehases, pluss kõik oleks võrdsed ja vabad ja valitseks üldine õiglus. Aga inimene tahab ja ka suudab elada ainult oma vajaduste, tahtmiste, tujude, tunnete, spontaansuse, esteetiliste kiindumuste ja kõige muu säärase mittemõistusliku ajel, lühimalt oma loomuse ajel. Inimese loomusel aga on üüratu bioloogiline inerts ja väga suur kultuuriline inerts, täpsemini, see ongi inimloomus. 
Vasakpoolne sellele lausele kuigivõrd alla ei kirjuta, konservatiiv küll. Siin ongi võtmeline vahe.
Sest ühel juhul tuleb selle hiigelrongi vääramatu kulgemisega lihtsalt kohaneda, kusjuures see väiksema inertsiga kultuuriks kutsutud nähtus ise ongi kohanemismehhanism pluss infoallikas selle kohta, kuidas enese hiiglasliku bioloogilise inertsiga kohaneda, kuidas oma loomusega kohaneda (nagu Piiblis on öeldud – linna on lihtsam valitseda kui iseennast). Siit johtub kaks asja. 
A) see sama kultuur (traditsioonid, tavad, religioon st eluviis kõige üldisemalt) olgu see kuitahes ebatäiuslik – on ainus kaitsemehhanism, mis meil enda bioloogilise loomuse ees on. See tähendab, kui selle kultuuri puruks peksame (sest see on ebatäisulik ja eelkõige ebaõiglane), siis me ei saa tõeliselt vaba ja autentset inimlast või mida iganes need vasak-rousseaud kujutlesid, vaid metsiku karvutu ahvi, kes ei oska istuda ega astuda ning ammugi ei saa endast aru.


Muidugi peab vapper vasakinsener tundma oma materjali. Ülesehitus inimesel ju on, nii lihalik kui psühholoogiline.Vasakintellektuaal püüab inimloomuse pigem ise välja mõelda, leiutada oma peas. Alates Jean-Jaques Rousseaust lõpetades Lacanide Žižekite ja Butleritega igasuguse postmodernistliku jampsimiseni välja. Mõni võib küll „käed mustaks teha“, näiteks Freud mõtles ilusti oma teooria välja (sai paljus täppi) ja püüdis siis sellega ka ravida. Muidugi pidi ta enne patsiendile selgeks tegema, kuidas selle teooria järgi haige olla. Nii nagu feministid on tohutult higi valanud, et teha teistele naistele selgeks, et nad peaksid end 24/7 rõhututena tundma. Sellest, et tänamatu töölisklass osutub kommunistidele ikka ja jälle väga suureks pettumuseks, võiks omaette raamatu kirjutada...


Paraku see, mida me võiks kutsuda oma hingeks, oma psüühiliseks sisestruktuuriks, on samuti evolutsioonivanune (arusaadavalt öeldi kunagi igavikuline).
Seega meest ja naist, musta ja valget, noort ja vana samasuguseks treivale sõssile, ütleks lihtsalt Orgeli teise seaduse: evolutsioon on targem kui sina.
Meie psüühiline seesmisus, afektsistruktuur ja motivatsioonidünaamika on kujunenud samuti aastamiljonitega ja sel on vastav inerts. Sellega kohanemise, selle tundmaõppimise kogemus on talletatud müütidesse ja religioonidesse, akadeemilises mõttes siis teoloogiaosakonda.
Seda määratut bioloogilist inertsi on kristluses kutsutud pärispatuks ja vasakpoolsuse lühimääratlus ongi pärispatu eitus. 
Näiteks seksuaalsuse inerts on 1,2 miljardit aastat, nälg aga oligi see, mis meid põrmust kergitas 3,5 miljardi aasta eest. Viimase ees oleme täiesti kaitsetud. 
Muidugi on meil väga suur vabadusaste, muutus avaldub eelkõige pingena. Hiigelinertsiga elu ei tiri meid edasi jäigalt, vaid justkui kummi otsas. Söömisvajadus avaldub sisemise tungina ja vähemalt mõni aeg suudame sellele vastu panna. See siis ongi me kuulus tahtevabadus.


On, väga palju on meie teha ja me saame valida väärtusi, mille nimel.
Kujutan seda ühe mõistuloona.
Jordan Petersoni kuulutustöö langeb sama kõvale kivile kui Dostojevski oma. 
Judith Butleri nimelise ülikooli asutaja, 22. sajandi suur õpetlane, 7. laine feminist ja uusfallogotsentristliku queerteooria rajaja Mia-Muhhin Pedro-Ylgem VI loob teooria, mis on lühidalt järgmine:
See, miks ei oldud siiani – ikka veel! – täielikult suudetud välja juurida meeste domineerimist, seisnes viimases instantsis faktil, et nende vertikaalmõõde on keskeltläbi suurem (loe: nad on keskmiselt pikemad) ja on läbiv kultuuriuniversaal, et kõrge on väärtustatum kui madal (jumalad on alati kõrgel), siis selle diskrimineeriva, patriarhaalset domineerimstruktuuri taastootva sotsiaalse konstruktsiooni (beebide jälgimisel tehti kindlaks, et vertikaalasend pole kaasasündinud) dekonstrueerimineks peaks kogu progressiivne inimkond jätkama oma eksistentsi neljakäpukil, sest juba 20. sajandil oli tõestatud (Lakoff-Johnson), et meie väärtusmaailm tuleneb meie kehaehitusest. Esimese asjana ehitatakse ümber WCd, reaktsionäärid ja teised püsti hullud jms paigutatakse paranduskarpidesse. 


Olgu, nali-naljaks, aga on ilmne, et tehniliselt on võimalik selline kultuur. Miks me aga seda üldse ei taha? Sest kuigi meil on võime käpuli käia, me seda pikalt ja püsivalt teha ei taha. See pole meie loomuses.
Aga sarnaselt on psüühiliste protsessidega: meil on väga raske muuta püsivalt mitmeid psüühilisi struktuure ka. Näiteks nõukaaegsetele paneelelamutele projekteeriti väikesed köögid, sest olid veendunud, et kommunismi jõudnud inimesed käivad ainult ühissööklas ning teevad kodus ainult hädapäraseid snäkke. 19. sajandi Venemaal panid ka ratsionaalselt mõtlevad vasakinsenerid talupojad elama taolistesse ühiselamutesse. Neid põletati vihaga mahagi. Inimesel pole selliseid instinkte, ütles Dostojevski, ta ei ole sipelgas. Inimese jaoks on need elamud sõjaväebarakid.


Bioloogiaklassik Edward O. Wilson suutis ühe väga lühikese lausega formuleerida kommunismi põhivea: „Hea idee, vale liik“.




Kommunism pole inimsusevastane, vaid inimloomusevastane kuritegu. Umbes nagu jääkaru pidamine soojas ja kuivas puuris või pardi pidamine õrrel. Ega ära ei sure, aga hirmsasti tahaks kuidagi teisiti.



P.S. 
Edward O. Wilson viitas oma kuulsa tsitaadiga sellele, et kommunism sobib ühiselulistele putukatele – sipelgatele, mesilastele, termiitidele jms.
Ühiselulistel putukatel puudub (töölistel) seksuaalne konkurents. Inimesega on aga see häda, et iga liige on seksuaalne, igal liikmel on sugutung ja seksuaalvajadused (ja populatsiooni säilimiseks peab enamik osalema sigimisprotsessis). Kõlab täiesti triviaalselt, aga arvestada sellega ei osata.

Kirjutasin 2015 aasta septembris (ÄP) üsna lihtsa inimloomusest tuleneva ennustuse:


Õuduspilt laevatäiest tumedatest noormeestest.
Kas nad on keskmisest agressiivsemad ja kriminogeensemad? Loomulikult, aga seda mitte nende rassi pärast, vaid selle pärast, et noored mehed on igas populatsioonis kõige agressiivsemad ja kriminogeensemad. Vanglad on lõviosas täidetud just noorte meestega ja seda üle maakera. Kuna neil puudub võimalus omakultuuriliseks sooliseks suhtluseks, siis on ka seksuaalne frustratsioon garanteeritud.


Jah, võib ju küll humanistlik-õilsalt importida tugeva soolise disproportsiooniga inimgrupi, aga milline MTÜ või riiklik institutsioon tagaks nende seksuaalsete vajaduste rahuldamise?

2015/2016 aastavahetusel toimus Kölnis teadupärast kurikuulus massiahistamine.

08.12.2016 kirjutab Airi Keller Feministeeriumi blogis põhjaliku artikli "Vaikus feministide rindejoonel".
See on feministide kimbatusest, sest ei suudeta siiani luua korrektset ohvrimaks olemise hierarhiat.




„Kui Wagenknecht täiesti õigustatult avaldas pahameelt naiste massilise ahistamise kohta, nägi tema kodupartei enamik kriitilises sõnavõtus pigem ohtu põgeniku kui ülima ohvri mainele“.




P.P.S. vt ka "Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus". See on pikem ja põhjalikum lahtiseletus feministlikust kanapimedusest seksuaalse konkurentsi suhtes.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:29 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


17. august 2017Vasakintellektuaalid ja homode kalifaat 
„Parempoolsetel pole peale loosunglikkuse ja labase populismi midagi ühiskonnale pakkuda ning nad jäävad intellektuaalselt vasakpoolsetele alla, leiab ajaloolane Veiko Berendsen.“ "Postimees" 25.07.2017


Ma olen Berendseniga nõus selles osas, et intelligents, eriti see verevaesem ja raamatutargem osa sellest, kaldub loomuldasa vasakule. Siin on orgaanilise seos. Inimmõistuse jumalikustamisel ja vasakpoolsusel on tugev korrelatsioon, aga lahknevus tuleb väärtustavas hinnagus sellele. Mõistuse-usklikule tähendab arusaadavalt suurema mõistuspärasuse tuvastamine ju ühtlasi paremuse, et mitte öelda moraalse üleoleku tuvastamist. Kellele aga intellekt iseenesest jumalik ei tundu, ei võta ka seda hierarhiseerimist nii iseenesestmõistetavalt.

Nii vastaksingi Berendsile Dostojevski põrandaaluse sõnadega:


„Jahah, aga just siin see konks minu meelest ongi! Andke andeks, härrased, et ma kangesti filosofeerima kipun; nelikümmend aastat põranda all oldud, lubatagu mul nüüd veidi fantaseerida! Vaadake, härrased, mõistus on hea asi, selle vastu ei saa vaielda, ent mõistus on ainult mõistus ja rahuldab ainult inimese mõistuslikke potentse, tahtmises aga avaldub elu tervenisti, see on kogu inimelu, kaasa arvatud mõistus ja kõik muu enesesügamine. Ja kui ka meie elu selles oma avalduses osutub tihtipeale näruseks, siis on see ikkagi elu, ja mitte lihtsalt ruutjuure leidmine! On ju näiteks täiesti loomulik, et ma tahan elada just selleks, et rahuldada kõiki oma elupotentse, aga mitte selleks, et rahuldada ainuüksi oma mõistuslikke potentse, mis on kõigest kahekümnendik mu elupotentsidest. Mida teab mõistus? Mõistus teab ainult seda, mida ta on jõudnud teada saada (on asju, mida ta arvatavasti iial teada ei saa; see ei ole küll mingi lohutus, kuid miks mitte seda otse välja öelda?), inimloomus aga toimib tervikuna– koos kõigega, mis sinna kuulub, toimib nii teadlikult kui ka mitteteadlikult, toimib valesti, aga elab. Mul on tunne, härrased, et te silmitsete mind kahetsevalt; te kordate mulle ikka ja jälle, et haritud ja arenenud inimene, ühe sõnaga selline inimene, nagu on tulevikus ette nähtud, ei saa teadlikult midagi tahta, mis talle kasulik ei ole, et see on lihtne matemaatika. Olen täiesti päri, et matemaatika. Aga ma kordan teile sajandat korda, et ühel juhul, ühelainsal juhul võib inimene meelega, teadlikult tahta endale kas või halba, või lollust või koguni lolluste lollust– ja nimelt selleks, et tõestada oma õigust tahta kas või lolluste lollust ja et mitte olla kohustatud ainuüksi mõttekalt tahtma. Sest see lolluste lollus, see isiklik tuju, härrased, võib tegelikult meiesuguse meelest ollagi kasulikum kui kõik muu, mis maa peal olemas on, teatavatel juhtudel kindlasti. Ja erandlikult võib ta olla kõigist kasudest kasulikum ka sel juhul, kui ta toob meile ilmset kahju ja on vastuolus meie mõistuse kõige arukamate kasumäärangutega, sest vähemasti jätab ta meile alles kõige põhilisema ja kõige kallima – meie isiksuse ja meie individuaalsuse. Ja näete, on neid, kes väidavad, et see on tõepoolest inimesele kõige kallim; tahe võib muidugi, kui ta tahab, ka mõistusega kooskõlas olla, eriti kui viimast ei kuritarvitata, vaid mõõdukalt pruugitakse; see on kasulik ja mõnikord koguni kiiduväärt. Ent väga sageli ja isegi enamasti läheb tahe isekalt ja täielikult mõistusest lahku ja... ja... ja kas teate, et seegi on kasulik ja mõnikord koguni väga kiiduväärt?“ 

Või Edmund Burke'i sõnadega: „Poliitikas ei tuleks lähtuda mitte inimmõistusest, vaid inimloomusest, millest mõistus moodustab vaid ühe ja kaugeltki mitte suurima osa“.


Veel üks sõnastus: vasakintellektuaal on maniakk ja hull chestertonlikus mõttes. Katoliiklik apologeet C.K. Chesterton ütleb, et normaalne inimene „hoolib tõest alati rohkem kui maailmavaate kooskõlalisusest. Kui ta näeb kahte tõde, mis näivad teineteisele vastu rääkivat, võtab ta omaks mõlemad ja vasturääkivuse ka veel” lisades teisal, et „enamik moodstest mõttetarkadest meenutab mulle maniakke”, sest „hull ei ole mõistust kaotanud. Hull on kaotanud kõik peale mõistuse”.


Loomulikult kogu Twitteri avangard ei kannata laiutava mõistuse käes, vaid enamik neist asendab nii inimloomuse tundmise kui mõistuse idealistliku nooruspõlve universaalvasaraga – võrdsus-aatega. Ei ole fakti ega loogikat, mida ei saaks võrdsusaatega põrmu taguda, samas ei vaja sellega relvastumine ei mõistust ega elukogemust.
(Õigluse huvides tuleb muidugi öelda, et enamus paremnoortest pole mitte inimmõistuse piiratust ja pärispatusust tunnetanud vaimuinimesed, vaid pigem hea loomaliku tervise ja libiidoga olendid, kelle hormoonide ja tungide meelevalda mõistus ja universaalsed eetikaprintsiibid liialt ei kõiguta. Kui feminist-emantsipeerijad on seksuaalse konkurentsi suhtes kanapimedad (vabadus ja enesemääramisõigus päästab kõik!), siis paremnoored on selle suhtes ülitundlikud).

Olgu vahemärkusena öeldud, et liiga hea mõtlemine on mu arust ka Ahto Lobjaka põhiviga st prognoosides tulevikku ei vaata ta niivõrd ühiskonna psühholoogilises kliimas ilmnevaid tendentse, vaid pigem ekstrapoleerib puhtmõistuslikult õhtumaise tsivilisatsiooni seesmist arenguloogikat. Ja veel olgu öeldud, et tema demoniseerimine häirib mind samavõrd kui Varro Vooglaiu demoniseerimine.




Utoopiad on toredad asjad. Vähemasti senikaua kuni neid realiseerida ei üritata. Ikka on olnud nii, et kui püütakse ühiskonda väga mõistulikult korraldada, on tulemuseks midagi üsna talumatut (pikemalt pajatab sellest näiteks Mihhail Lotman selles raadiosaates).


Inimene tahab käituda nii nagu ta tahab ja tema motivatsioonidünaamikal ja afektistruktuuril on mõistusega õige vähe ja õige harva pistmist. Mõistus pääseb domineerima ja asju korraldama neil haruldastel hetkedel, mil on tagatud turvalisus ja põhimised baasvajadused igati rahuldatud; nii ühiskondlikus kui individuaalses plaanis, kusjuures mõnede ressursside ümberjagamine on riiklikult põhimõtteliseltki võimatu, siin sõnastuspunkt Lauri Vahtrele – „Alatihti juhtub, et Jüri armastab Marit, aga Mari hoopis Matit, ning selle vastu ei saa isegi Saint-Just ega Dzeržinski. Ehkki muidugi käed sügelevad seda üritama: Mati tuleb maha lüüa ja Marile selgeks teha kus tema õnn peitub. On üsna naiivne arvata, et see kurb paratamatus, mida võiks nimetada armuõnne riikliku garanteerimise võimatuse seaduseks, ei laiene ühiskondlikele oludele ja jääb piirnema üksnes n.-ö. erasfääriga“.
Isegi surmasuust pääsenud migrant ei ela üksnes leivast, kui kõht elemantaarselt täis, kerkivad esile uued vajadused ja tungid – mis skandaalsel kombel mõistusega üldsegi ei konsulteeri! – eriti ägedalt veel siis, kui tegu on nooremapoolsete meestega. Olgu Kölnis neil kõigil kerge!

Toronto ülikooli psühholoogiaprofessor Jordan Peterson on dostojevskiliku kirega pühendunud inimloomuse uurimisele ja ta on teinud palju selleks, et avastatut kommunikeerida.
Ühes videos (ei suutnud seda hoobilt leida, sest neid on tal tänuväärselt palju) analüüsis ta vanu India jumalakujutisi ja tõi illustratsiooniks ühe karikatuuri, mis tema hinnangul oli psühholoogiliselt väga täpne. Sellel karikatuuril oli tubane linnakass sattunud metsa ja see, millise kujutluse maalisid kassi vaimusilma kõik need võõrad lõhnad, mida ta metsas kohtas, oli tõeliselt hirmuäratav komplekt kihvadest, sarvedest, küünistest, mürgihammastest jne. See oli selle kassi psühholoogiline reaalsus hoolimata sellest, et ühtegi sellist elukat pole olemas. See oli teatud afekti visualiseeritud representatsioon ja see on reaalselt käitumist mõjutav, see on tugevam kui mõistus.
See loeng tuli mulle meelde, kui lugesin Jakko Väli kartust „homode kalifaadi“ ees.(EPL 16.08.2017)  Mõistuslikult täielik nonsenss (sest islam ja homoseksuaalsus klapivad veelgi kehvemini kui homoseksuaalsus ja katoliiklus, eks), aga psühholoogiliselt reaalne. See mõjutab valimiskäitumist ja ühiskondlikke protsesse rohkem kui mingi teadus ja loogika.
Sattusin lugema ka Anna-Maria Penu raamatut „Eesti veri“. See on samuti ühe hirmumustri (et mitte öelda arhetüübi) artikulatsioon, kenasti mõistuse ja loogikavaba, aga psühholoogiliselt realistlik. Peategelaseks on Eeva Ligi, partei Maarjamaa Vasak Vaim juhi tütar, kes emale kõnesid kirjutab, ajal, mil valitseb Valge Eesti Neoliberaalne Erakond, kes on keelustanud abordi jne (kõik õudused ja hirmud kokku kuhjatud nagu linnakassi või Jakko Väli fantaasiaski, eks).


„Vaidlused, mis on varustatud näidete ja teoreetiliste argumentatsioonidega, on alati jäänud viljatuks“ Uku Masing („Elpida Echomen“)



Seepärast kordan Edmund Burke'i sõnu: „Poliitikas ei tuleks lähtuda mitte inimmõistusest, vaid inimloomusest, millest mõistus moodustab vaid ühe ja kaugeltki mitte suurima osa“.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:53 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. juuli 2017Jüri Kolk "Roheline suits" 
Ilmus pisut lühendatult ja liigendatult ajalehes "Sirp" 28.07.2017.



Kuhi kujunditest kasvanud monolooge


Jüri Kolk, Roheline suits, Post factum, 2017, kujundanud Kalle Müller, 171 lk 


Mihkel Kunnus


Heidan aeg-ajalt pilgu raamatupoodide ja kirjastuste netilehekülgedele, et omada mingit ülevaadet ilmuvast kirjandusest. Vaevalt, et see on kuigi originaalne käitumine. Nii: Jüri Kolk „Roheline suits“. Ütlen kohe ära, et kartes rikkuda avastamisrõõmu ei taha loo südmustiku ja sisu kohta öelda rohkemat, kui et selleks on üks kummaline pantvangistamine Vatikanis ja sellega otseselt või kaudsemalt seotud isikute reaktsioonid, mõtted ja käitumised. Sündmustikku ise on pigem vähe ja keskendutud on rohkem tegelaste sisemaailmas toimuvale.Kirjastuse kaastekst algab nõnda: „Eesti kaasaegse kirjanduse ühe mitmekülgsema ja põnevama autori Jüri Kolgi mosaiikromaani „Roheline suits? võib võtta kui psühholoogilist põnevikku, teravmeelset jäädvustust ebakindlast tänapäevast või groteskset rännakut suures maailmas seiklevate väikeste eestlaste jälgedes.“
Nii seda kirjastuse antud tuvustust kui raamatut on võimatu hinnata arvestamata žanrit, kuhu see umbkaudugi kuulub (iga tekst on mitmekordselt kodeeritud, ütleks semiootik). Žanrid on aga ähmaste piiridega ja tihti ongi mitte ainult paratamatuks vaid ka viljakamaks lugemiseks mõningane žanriline möödalugemine (mis võib mõnel piirjuhtumil lausa kohtusüsteemiga kokkupuutesse viia). Näiteks kui kirjastuse kaasteksti lugeda kui objektiivsust taotleva kriitiku iseloomustust, siis oleks see üsna eksitav. 


Põnevus põnevuseks, aga kas Jüri Kolk on mitmekülgne autor? No ei. Pigem vastupidi. Jüri Kolgil on üsna selge ja isikupärane käekiri, loojapaatos ja tekste hingestav elutunne. „Minu mulje järgi pole Jüri Kolgi laad ja n-ö tehnikate repertuaar aja jooksul eriti muutunud, küll aga selgema kuju võtnud,“ kirjutab Aare Pilv Kolgi senise loomingu üldiseloomustuseksi. Rauno Alliksaar alustab luulekogu „Igapidi üks õnn ja rõõm“ (2016) arvustust järgmiselt: „Jüri Kolgi uut luuleraamatut süvenemata sirvides on esimene emotsioon „ta tegi seda jälle“. Pealtnäha on tegemist üpriski klassikalise Kolgiga“ ja lõpetab lausega: „Kolk on edukalt jätkanud oma seniste kogude vaimus“ii.


Siiani ongi Kolk avaldanud tekste oma andelaadile sobivaimates formaatides – (proosalises) luules ja proosa lühivormides. Kas „Roheline suits“ on psühholoogiline põnevik? Ei. Teravmeelne jäädvustus ebakindlast tänapäevast? No seal on paar pikemat esseistlikku lõiku, mis ehk vastaksid sellele määratlusele. Groteskne rännak? No ei.
On see mosaiikromaan? Kujutan ette kirjastaja kimbatust ja jagan tema tõrget nimetamast „Rohelist suitsu“ romaaniks. Eesliide „mosaiik-“ näib siin veel päris heatahtliku kompromissina. Kui Märten Rattasepp lõpetab oma asjatundliku ja põhjaliku analüüsi Jüri Kolgi loomingust (konkreetsemalt lühitekstide kogumikule „Suur võidujooks“) lausega „Ja lõpuks – ootan huviga, mis küll saab, kui Jüri Kolk kirjutab kunagi romaani“iii, siis „Rohelise suitsuga“ ma seda ootust täidetuks ei loeks. 
Kordan siin igaks juhuks üle, et selline kategoriseerimine pole mingi kuri arhaism ja Prokrustese säng Loojate kallal jõhkrutsemiseks, neile kriitiku positsioonilt koha kätte näitamiseks vms., vaid toimiva kommunikatsiooni eeldus ja juba ammu on suuremaks probleemiks (omale sobiva) jalgratta üles leidmine, mitte selle olemasolu või taasleiutamine kuskil. Ei ole kerge töö raamatukoguhoidjatel või kauba riiuleisse tõstjatel raamatupoodides, ei kellelgi, kellelt palutakse soovitada näiteks mõnda head kaasaegset kodumaist romaani. 


Mõistagi on romaani defineerimine ja formaalne piiritlemine komplitseeritud ja tänamatu, aga mõne tarviliku tunnuse tuvastamisega on siiski veidi lihtsam. Esiteks maht. Romaan ei saa olla väga väike. Romaan on pikem terviklik proosateos. Kui pikkusega on „Rohelisel suitsul“ enam-vähem hästi (171 lk) , siis terviklikkusega enam mitte. Maht on saavutatud rohkem kuhjamise, kui orgaanilise kasvamise läbi. Kui organismis on osad üksteist vastastikku defineerivad ja neil puudub põhiolemus ilma seoseta teiste osadega (süda on süda ainult organismis, see tähendab, seoses teiste orgenitega ehk organismi tervikuga, välja lõigatud süda on pelgalt lihatükk, koemass), siis kuhjas puudub osade vahel vastastikku defineerivad seosed ja osa põhiolemus ei sõltu sellest, kas ja millises kuhjas ta on. 
„Rohelise suitsu“ alamosad ongi väga lõdvalt seotud ja üsna iseseisvad. Need on suuresti erinevate tegelaste sisekõned ja just sisemonoloogid, tähendab, need pole omavahel dialoogis ja läbi põimitud, nad on üksteisest üsna sõltumatud ja iseseisvad, tähendab, nad moodustavad rohkem kuhja kui organismi. Näiteks kui peaminister Kadi Kivivilla asemel oleks mõni teistsuguse maailmapildiga peaminister, siis mingeid muutusi mujal see kaasa ei tooks. Isegi kui kõik ta väärtushinnangud diametraalselt vastandlikega asendada, siis ei juhtuks ülejäänute maailmapildis ega käitumises midagi. Üks suletud purk riiulil oleks vahetatud teise vastu ja kõik. „Roheline suits“ koosnebki suuresti kuhjast sisemonoloogidest, millele annab raami üks väline sündmus, aga ka selle kokkusiduv jõud on väike, kuna tegelased elavad ikka väga autonoomselt ja suletult oma peas ning suur taustasündmus ei moodusta kuigivõrd ühist teadvuste kohtumise välja. Liialdamisi võiks öelda, et need lood on üheks raamatuks on sõna otseses mõttes kokku köidetud. Ja jällegi: see pole tingimata hinnang, vaid pigem määratluspüüd.


Teiseks. Romaani vaimsus, see formaalselt määratlematu asi, mille artikuleerimisele Milan Kundera nii palju oma sõnaosavust on kulutanud, „Cervantese pärand“, see traditsioon, mis laseb Hannah Arendtil nimetada romaani kõige uusaegsemaks kunstivormiks, ja millest lähtub see iseenesestmõistetavus, millega Tzvetan Todorov teeb järgmise märkuse: „[Vjatšeslav] Ivanov hindas õigesti [Marina] Tsvetajeva annet ja intelligentsust, kuid eksis, pidades teda suuteliseks romaani kirjutama. Romaan eeldab paljude teadvuste tundmist, kuid Tsvetajeva, kes suutis oma vaatlustes ja analüüsides minna äärmiselt kaugele, tundis ainult ühte teadvust: enda oma“iv.
„Rohelises suitsus“ on erinevaid teadvusi justkui omajagu, aga see jääb siiski mõneti väliseks. Kõigi karakterite sisekõne on antud edasi jutustavalt, vestluslikus ja just isikupäraselt jürikolgilikus maneeris. Jutustavus seisneb omamoodi kirjalikus suulisuses. See tekst sobiks suurepäraselt kuuldemänguks, elavaks esitluseks, sest erinevate tegelaste sisekõned on emotsionaalsed (enamasti on emotsiooniks mingit laadi rahulolematus maailma või inimeste mingi aspekti nõmedusega) ja suulise kõne markeritega, täis hüüatusi ja emotsiooniväljendusi, nohhe, mhhe, pffe ja muud sellist. „Eestlased olla tuim rahvas. Peldikusse sõitke selle jutuga ja puhastage oma vaim,“ kostub Mirjami peas (lk 126) „Kui platsi ühes servas oli igivana hoone, mis oli – vähemalt ametliku teooria kohaselt – mõeldud vaimu puhastamiseks ja selgitamiseks, siis teise serva jäi plastmassist putkade rida, kus keha pidi taas kergemaks saama. Pff. Kuidagi ähvardav oli see kontrast, kuidagi vastik,“ kostub Petri peas(lk 78). „Kui keegi sai surma keskmisest ägedamal viisil, oli see automaatselt uudis. Kõige suurem uudis oli terrorism. Tapke inimesi keset linna ja avalikult, tapke mitu tükki korraga, ja olete saavutanud midagi mainimisväärset. No ei ole ju! Inimeste tapmine on nõme,“ kostub Kadi peas(lk 112).


Kõik tegelased „Rohelises suitsus“ on mingis mõttes Jüri Kolgi jutustused. See äratuntav Jüri Kolgi jutustusmaneer võtab juhtohjad ikka enda kätte ja tulemuseks on vaimukas eksalteeritud pragamine, emotsionaalsed hüüatused ja seda kõik õige sarnaselt, õige jürikolgilikult. Anname veel ühe võimaliku tagakaanemääratluse: „Roheline suits“ - meie ühe isikupärasema kirjaniku teravmeelne raamjutustus. 


Jüri Kolk on loojatüübilt luuletaja, poeet. Kasutan seda sõna siin kunderalikult, eristava kõrvutusena romaanikunstnikust. Kui Milan Kundera on öelnud, et romaanikunsti ainus moraal on tunnetus, tähendab, selle eetos mõneti sarnane teadusele (Dostojevski noogutaks siin ägedalt), siis
„Luule on territoorium, kus iga väide saab tõeks. Luuletaja ütles eile: elu on tühine nagu nutt, täna ütleb ta: elu on lõbus nagu naer, ja mõlemal korral on tal õigus. Ta ütleb täna: kõik lõpeb ja kaob vaikusesse, homme ütleb ta: miski ei lõpe ja kõik kaikub igavesti, ja mõlemad väited on tõesed. Luuletaja ei pea midagi tõestama; ainus tõestus on tema tunnete intensiivsus“v. 
Näiteks tundub, et Jüri Kolk tabab järgmise lausega „Rohelise suitsus“ ka enda loomisviisi: „Mõneski peas, eestlastest näiteks Mirjami omas, tekkis mõte, et pantvangis ei olda sedapuhku mitte inimeste, vaid pigem jumala käes, see mõte kõlas nii poeetiliselt, et sellest oli raske loobuda“(lk80). Jääb mulje, et „Roheline suits“ on tervikuna sündinud ühest ideest, mis kõlab nii poeetiliselt, et sellest on raske loobuda, ja samuti paljud selle ehitusklotsid suuremal või vähemal määral.
Näiteks „Aleks tundis, praegu väga selgelt, et see hale punt kehastab maailma kurjust ja mannetust. Kui suurus seisab gigantide turjal, siis kurjus kerkib maast veidi kõrgemale magedike massi tuimal toel, seisab väikeste inimeste peal ja sel ei ole muljetavaldavat vertikaalmõõdet. Kurjus on horisontaalne nähtus“(lk 14-15).
Kena kujund, kena aforism, aga hoopis teisest materjalist, kui „Ilu päästab maailma“ või „Kui Jumalat ei ole, siis on kõik lubatud“. „Kurjus on horisontaalne nähtus“ on sattumuslik poeetiline kujund, mitte mingi romaanikunstilise tunnetusskeemi koondsõnastus. „Rohelises suitsus“ ei muutuks midagi, kui Aleks oleks arutlenud umbes nõnda, et kogu maailma kurjus ja mannetus on võimuiha, tung ronida kellelegi kukile ja et lõppkokkuvõttes kurjus on vertikaalne nähtus. 
Ent tasub meelde tuletada, et „Rohelist suitsu“ romaani-liistule tõmmata tähendab olulises mõttes ikka mööda arvustamist. Jüri Kolki kui loojat ei iseloomusta romaanikirjaniku läbinägelikkus, vaid vaimukas sõnakasutus ja kujundiloome, mida hingestab üsna sümpaatne eetiline põhihoiak, melanhoolne humanism, leebus ja traagilisus. Ta vahendab eelkõige elutunnet, mitte tarkust. 


Lõpetuseks võib öelda, et „Rohelise suitsu“ kohta kehtib üsna täpselt see, mida Jüri Kolgi loomingu kohta on öelnud kaks põhjalikumat ja analüütilisemat arvustust, nimelt eeltsiteeritud Märten Rattasepa ja Aare Pilve oma. Kummaltki üks tsitaat:
„Endast suuremaga rindapistmine on veel üks motiiv, olgu see siis allegoorilise kõnekujundina või otsesõnu – lõpptulemus pole aga üldiselt üleliia helge. Klassikalise Vana-Kreeka kirjanduse tragöödiažanr (millele Kolk kord vihjab, teisal otseselt ümber kirjutab, nii käesolevas jutukogus kui ka mitmetes varasemates luuleteostes) seisnes ennekõike indiviidist suurema ja võimsama saatuse kiuslikkusel, inimlikult ebatäiuslike kangelaste sattumuslikult õnnetutel eksivalikutel, millel kippusid olema teenimatult kurvad tagajärjed.“
„Asjad, mida Jüri Kolk tegelikult öelda tahab, on ju väga lihtsad: kas sul on hing? kas su elul on mõte? kas sa suudad inimeseks jääda? Puhas klassika, igihaljad küsimused, ei mingeid idiosünkraasiaid. Just see pateetikavaba vaimukas pretensioonitus ja samas võrdselt positsioonilt esitatud küsimuste fundamentaalsus on see, miks minu meelest tasub Kolki lugeda.“vi




„Roheline suits“ on Jüri Kolgi esimene pikem proosateos, Jüri Kolgi tema tuntud headuses.
i Aare Pilv „Pretensioonitu puudutus“, Looming, nr 11, 2016
ii Rauno Alliksaar „Igapidi üks Jüri ja Kolk“ Sirp. 02.IX.2016
iii Märten Rattasepp „Tänapäevatragöödia“ ERR 13.07.2015 http://kultuur.err.ee/307208/arvustus-tanapaevatragoodia
iv Tzvetan Todorov “Elu Tules. Marina Tsvetajeva pihtimused” Sinisukk, 2007, lk 55
v Milan Kundera, Elu on mujal Tänapäev, 2009, lk 254


vi Enam-vähem sajaprotsendilise täpsusega sobib „Rohelise suitsu“ kohta ka kirjandusblogis „Loterii“ kogumiku „Suur võidujooks“ kohta kirjutatust järgmine lõik: “Tundub, et autorile on eelkõige oluline jutustamine ise, loo algus ning seejärel proosajoru ja lugejaga vestlemine. Puänt kui selline pole vist primaarne, paistab, et kogu energia lähebki jutustamistegevusele. Jah, loo lõpud võivad olla igati dramaatilised, aga need pole sellised, mis paneks lugeja üllatunult juukseid katkuma. Pigem on see banaalsusse sumbumine? Või kes teab. Ma ei ütle, et see on negatiivne või puudus – selline lihtsalt on Kolki tekstimaailm. Kui siit midagi paistab puuduvat... siis ehk teravate dialoogide olematus. See tekstimaailm on pigem jutuvestmine, autor esitab oma nägemust, siin ei hakka tegelased oma elu elama, omavahel suhtlema, see on pigem formaalsus nö suures narratiivis.“ https://loterii.blogspot.fi/2015/06/juri-kolk-suur-voidujooks-2015.html


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:22 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
29. juuli 2017Isiklik on poliitiline. Lähisuhtevägivalla pimetähne. 
 Ilmus ajalehes „Sirp“ 14.07.2017 kõvasti lühemana, kirjutasin Helen Fisheri toodud statistika lahti, mudisin sõnastus ja kirjutasin lõppu paar peatükki juurde ja kärpisin väite, et alkohlijoove on karistusseadustikus 




Isiklik on poliitiline. 


Lähisuhtevägivalla pimetähne. 




Ainus viis vähendada vägivaldsust on minimeerida tegureid, mis suurendavad vägivaldse käitumise esinemise tõenäosust.


Mihkel Kunnus




Perevägivalla terminist täpsem oleks lähisuhtevägivald - asjad väljuvad kontrolli alt just oma kõige lähedasemaga ja füüsilise ja vaimse vägivalla ilmingud on enamasti põimunud, siinjuures ei maksa primitiivselt polariseerida (naisednäägutavad-mehedpeksavad). Mõnikord aitab paariteraapia - kui paar varakult adub, et suhe võib käest ära minna...Praegu aga ootaksin Kunnuselt kui intelligentselt inimeselt (enese)analüüsi, millest võiks olla kasu teistel (meestel), kes samamoodi puntras on.
Tiina Jõgeda, Facebook 22. detsember 2016


Käesolevas kirjutises ei pretendeeri ma ammendavusele ega isegi mitte ülevaatlikkusele, vaid proovin keskenduda mõndadele olulisematele aspektidele, mida avalikus arutelus on erinevatel põhjustel kõige vähem käsitletud. Lähisuhtevägivalda käsitlev arutelu katab tavaliselt kõike asjassepuutuvat sama hõlmavalt nagu harjased hambaharja – ühest otsast, ühes suunas ja ühekülgselt. Heaks – ma ütleks et täiesti representatiivseks – näiteks sobib lähisuhtevägivallale pühendatud „Sirbi“ eriumber (30. juuni 2017), milles hästi põhjalikult, mitmekordselt, liiaselt ja emotsionaalselt korratakse üle see, milles välitseb enam-vähem täielik üksmeel – „Vägivallale ei ole õigustust, vägivald tuleb lõpetada ja vägivallatsejad vastutusele võtta“. Ja siis tuuakse selle vaidlustamata teesi toetuseks hulganisti konkreetseid näiteid, osutatakse majanduslikule kahjule, korratakse üle femisnistlikud klišeed ohvrisüüdistamisest jne. Praktiliselt üldse aga ei puudutata vägivaldsuse põhjuseid, ei tehta ettepanekuid, kuidas vägivaldust vältida ja ennetada ning isegi selles, mida tagantjärele teha, ollakse üsna napi- ja üldsõnalised, lühimalt, puudub pea igasugune analüütilisem vaade, mis annaks suuniseid mõistmiseks, ammugi siis praktiliseks tegutsemiseks.


Sina ei tohi mitte põhjuseid otsida!
„Võim. Kontroll. Allutus. Need ajendid on seksuaalvägivallatseja käitumise taga“ – sellise põhjuste postuleerimisega algab Kristina Birki artikkel „Süüdi on süüdlane“i. Niiviisi poole säutsu pikkusena välja tooduna paistab feministliku diskursuse analüütiline küündimatus eriti selgelt välja. Ometi väärib see siin esile toomist kahel põhjusel. Esiteks on see väga levinud ja teiseks võrsub see suurema kandepinnaga kohast, mis teeb põhjuste analüüsi eriti raskeks: nimelt ei suudeta eristada õigustamist ja põhjuste välja toomist. See on mõneti mõistetav, sest teaduslik meetod ja õigustamine ongi paljus sama ülesehitusega: mõlemad korraga depersonifitseerivad vaadeldava ja ehitavad põhjusahelaid, mis ulatuvad kaugemale konkreetsest vägivallaaktist ja selle sooritajast. Kuna süü hajumist kardetakse nagu tuld, siis visatakse pikemata üle parda kõik, mis ähvardab hälbida tautoloogiast „Süüdi on süüdlane“, kusjuures viimase teeb eriti piinlikuks asjaolu, et sellega üritatakse (enamasti ühese seksistlikkusega) mööda hiilida süütuse presumptsioonist. Igasugune pikem menetlmine ja arutelu on ju vähemasti potentsiaalne ohvrisüüdistamine! Küsimus „Kes on süüdi?“ on a priori kahtlane, sest teadagi ju, et süüdlane on süüdi. Samuti loetakse talumatult õõnestavaks selline küsimus nagu „Kui palju on keegi süüdi?“ (ammugi on ketserlik nii pikki seoseahelaid loov analüütilisus, mis ähvardab ivankaramazovlikus meeleheites: „Oo, omast arust, oma viletsa, maise, Eukleidese mõistuse järgi ma tean ainult seda, et kannatus on, et süüdlasi pole, et kõik tuleb üksteisest, otse ja lihtsalt, et kõik voolab ja tasandub.“ ). Moekas malakas „See on ohvrisüüdistamine!“ peksab arutelust välja igasuguse põhjuste analüüsi ja katab selle lahenduste otsimisel võtmeliselt olulise valdkonna kinni mõne feministliku klišeega nagu „Vägivalla juured on toksilises maskuliinsuses“,„Süüdi on süüdlane“, „Patriarhaalsus tegi!“ vms.




Mis põhjustab vägivaldsust lähisuhetes?
Loomulikult pole ühte ja kontekstitut põhjust – nimetatagu seda siis toksiliseks maskuliinsuseks, kurjuseks, võimuihaks, saatanaks või milleks iganes – vaid on palju vägivaldsuse ilmnemise tõenäosust soodustavaid tegureid. Triviaalseks näitkes sobib alkohol, legaalne narkootikum, mille mõju agressiivsuse tõusule ja impulsikontrolli kahanemisele on teaduslik aabitsatarkus, aga mille tarvitamine on kultuuris nii sügavalt sees, et selle suure vägivallasoodustaja vastu ei söandata kuigi valjuhäälselt astuda. Õilis poliitik võib küll ennastsalgava pingutusega panna valge lindi rinda, aga alkoholitöösturite lobi ees säilitab siiski „kainemõistuslikkuse“. Alkoholitarvitamine on sügavalt kulturiseeritud – see on siiski meie kultuuri olulisim ja massiivselt kasutatav legaalne narkootikum –, aga selle mõjubaas on loomulikult looduses.


„Täna on riigipüha. Politsei teab – pühade ajal saavad inimesed kõige rohkem peksa. Saavad seal, kus peaks olema kõige turvalisem: kodus. Nii on see jõulude ajal, jaanipäeval. Nii on see ka täna, vabariigi aastapäeval.“ president Kersti Kaljulaid Eesti vabariigi aastapäeva kõnes 24. II 2017 
Pühad käivad paraku ikka käsikäes alkoholiga, mis omakorda soodustab vägivaldsuse esilekerkimist. See selleks. Presidendi tundelist sedastust tuleks aga vaadata selle alternatiivide valguses. Kui ühiskonnas on kõik hästi, siis kodu ongi kõige ohtlikum koht nii naisele kui lapsele. Lõviosa traumasid ja hukkumisi, mis (väike)lastele osaks saab, juhtub kodus, sest lasteaiad ja koolid peavad vastama märksa kõrgematele turvalisusnõuetele. Kui kodus juhtub traagiline õnnetus ja laps saab raskelt viga või suisa hukkub, siis tuntakse vanemaile südamest kaasa, kui aga institutsionaliseeritud lastehoiuasutuses juhtub midagi sellist, siis vallandub üleriigiline skandaal ja vastutajal pole asu. Kui tänav või töökoht on naisele ohtlikum kui kodu, on selle riigi ja ühiskonnaga midagi tõsist lahti, tõenäoliselt on tegu poliitilise kaose või sõjaolukorraga. Kodu on ikka olnud privaatsääri kuuluv nähtus, koht, kuhu riiklik, seadustest lähtuv elukorraldus ulatub väga piiratult. Niisiis analüütilisele, alternatiividega kõrvutavale pilgule on tõdemus, et kodu on naisele kõige ohtlikum koht, tegelikult positiivse sisuga raport.
Sama on lähisuhtega. Kui tegu ei ole sõja, näljahäda või muu täiesti ekstreemse olukorraga, siis peamiseks vägivalla ilmnemisvallaks mehe ja naise vahel on just nimelt lähisuhe ja seksuaalsus. Triviaalsus on ju seegi, et inimesi paneb ühiselulise paare moodustama just nimelt selline ürgne instinkt nagu sugutung, ehk miski, mille üle inimesel üsna piiratud voli (see on ka selge argument sooneutraalse abielu poolt – inimese võime oma seksuaalsust ümber kujundama on nii väike, et on korraga mõttetu ja julm teha prokrustesesänglik nõue teha siin sellisele riiklikule institutsioonile nagu abielu heteronormatiivne kitsendus või karta mingit „homoideoloogiat“). Ja kuigi see hirmutav, süüst vabastatud kategooria – loodus – võib ärritada ja selles võib näha jälle õigustajat, siis peab kardetavasti ikka natuke ka vaatama ka seda, millise loodusliku antuse kulturiseerimisega me antud juhul kimpus oleme.
NB! Loodus ei õigusta midagi, küll aga aitab seletada!


„Oh, miks me oleme löödud seksuaalsuse risti?“ (D.H. Lawrence)
USA väljapaistev antropoloog Helen Fisher annab oma monograafias „Miks me armastame? Romantilise armastuse olemus ja keemia“ (e.k. 2006) rohkesti empiirilisi andmeid, millest toon siin natuke asjassepuutuvat välja:


„Mees seisab vastamisi märkimisväärse riskiga, kui talle sarved tehakse – ta võib kulutada äärmiselt palju aega ja energiat teise mehe DNA-ga lapse kasvatamisele./.../ Kui mehed kardavad petetud saada, siis naised kardavad hülgamist – nii emotsionaalset kui rahalist. Seega, kui suhe hakkab kokku varisema, otsivad naised võimalusi takistusest üle saamiseks. Naised vaatavad meestest suurema tõenäosusega läbi sõrmede abikaasa üheöösuhetele või ajutistele seksisuhetele rivaaliga. Kui naine võib muutuda äärmiselt armukadedaks, kui ta teab, et mees kulutab väärtusliku aega ja raha võistleja peale või loob teise naisega tõsist emotsionaalset suhet.
Selline käitumine on loogiline ka Darwini teooriast lähtudes. Miljoneid aastaid vajasid esiemad kaaslasi, kes aitaks järglasi kasvatada. Järelikult on naistel arenenud ajumehhanismid, mis muudavad nad eriti omamishimuliseks olukorras, kus kaaslane ähvardab vähendada ressursse või emotsionaalset tuge või teise pärast suhte lõpetada.
/.../
USA justiitsministeerium kinnitab, et igal aastal jälitatakse enam kui miljonit ameeriklannat (enamasti vanuses 18-39 eluaastat). 59 protsendil juhtudest on jälitajaks poiss-sõber, abikaasa, endine abikaasa või elukaaslane. Iga neljandat neist jälitajad löövad, tõukavad, annavad neile kõrvakiile või ründavad füüsiliselt mõnel muul moel. Viis sõltumatut uurijat kolmelt mandrilt teatavad, et umbes 55-89 protsendil juhtudest muutuvad jälitajad oma endise seksuaalpartneri suhtes vägivaldseks. /.../
Mehed ka peksavad. Kolmandik kõikidest kiirabiteenustest vajavatest ameeriklannadest, üks neljast enesetappu üritavast naisest ja umbes 20 protsenti sünnituseelset hooldust soovivatest rasedatest on intiimpartneri käest peksa saanud./.../Ja mehed ka tapavad. Umbes 32 protsenti kõikidest mõrvatud naistest Ameerika Ühendriikides sureb oma abikaasa, endise abikaasa, poiss-sõbra või endise poiss-sõbra käe läbi. Tegelikult usuvad eksperdid, et see näitaja võib ulatuda isegi 50-70 protsendini./.../
Olukorda, kus mees valvab, et rivaalid tema paarilist üle ei lööks või naine meest ei hülgaks, on soositud ajalooliselt paljudes ühiskondades. Inglise tavaõigus pidas abielu rikkunud naise tapmist mõistetavaks või isegi õigustatuks, kui seda oli tehtud kirehoos. Armukadeda abielumehe sooritatud mõrv andestati või seda ignoreeriti nii Euroopa, Aasia, Aafrika, Melaneesia kui ka Ameerika indiaanlaste õigussüsteemis. Kuni 1970. aastateni oli mitmes Ameerika Ühendriikide osariigis abielu rikkunud naise tapmine seaduslik tegevus.“

See tunnustatud (nais!)anrtopoloog võtab need leheküljed õõvastavat statistikat kokku üsna omapärase metafooriga, aga iva see ei muuda:
„Kogu selle vägivalla taga peitub meeste ürgne tung kaitsta end sarvede saamise eest ja hoida anumat, mis võib kanda tema DNA-d“ ja „seega on armukadedusel reproduktiivsed eelised.“
Ei pea nõustuma Helen Fisheri evolutsioonipsühholoogilise kontseptualiseerimisega (see ei ole väga hea teooria), aga armukadeduse ja omandi-istinkti rolli ühe lähisuhtevägivalda soodustava tegurina on raske ülehinnata (Helen Fisheri raamat peaks humanitaaridele siiski meeldima, sest ta toob ohtralt näiteid ilukirjandusest). 
Kõike eelnevat oleks võinud rääkida ka näiteks Tartu Ülikooli käitumisökoloogia professor Raivo Mänd, aga piisas tal vaid suu lahti teha, kui kogu feministeerium oli hoobilt tagasõrgadel ja igasugune natukenegi loodusteaduslikuma algupäraga diskussioon kisati surnuks, professor naelutati tiitli „Aasta šovinist“ kandidaadina Feministeeriumi häbiposti ja TÜ oli sunnitud tema kaitseks sõna võtma.
Ometi pole raske näha, et näiteks ühe sellesse kompleksi kuuluva ürgse, vägivaldsust soodustava hirmu – „kulutada äärmiselt palju aega ja energiat teise mehe DNA-ga lapse kasvatamisele“ – saaksks tänapäeva tehnoloogilise arengu juures väga lihtsalt ja ka mitte kuigi kallilt neutraliseerida: korraldada riiklikult iga vastsündinu isaduskontroll.
Käepäraselt võib osutada näieks Aimée Beekmani 1978 aastal ilunud romaanile „Valikuvõimalus“, mis jutustab loo naisest, kes abiellub heasüdamliku pehmoga, aga teeb „talle“ kolm last meelepärasema geneetilise potentsiaaliga isasega. Kätlin Kaldmaa kirjutas „Päevalehes“ sellele romaanile viidates: „minu arvates on “Valikuvõimalus” eesti kirjanduses kõige naisemeelsem romaan. Jah, olen isegi ämmaga selle raamatu alusel eetikast ja südametunnistusest ja muist valupunktidest kõnelenud, aga enda juurde ma jään ja peategelase valiku kiidan kõigel häälel heaks"ii. Kui siia kõrvale panna tugev sooline kallutatus laste hooldusõiguse jaotamisel ja valdav võimetus tagada isade õigus näha oma lapsi, siis võib mürgiselt nentida, et kui üldse kasutada nii valuslolli mõistet nagu vägistamiskultuur, siis meil on isade või isaks vägistamise kultuur, sest ainult sellel on seaduse soosing ja ühiskondlik tabukaitse. Millise paragrahvi alla läheb valetamine antipeebipillide võtmise kohta või kondoomi salajane läbitorkamine? Selline „fakti ette panemine“ võib olla jällegi üks vägivaldse käitumise aktualiseerumist soodustav tegur.
Vägivald on ju tihti eskaleerunud erimeelsus ja lapse saamine par excellence näide kompromissi võimatusest. Abordiküsimuses on samuti trumbid naise käes. Mida on mehel teha, kui naine otsustab „tappa tema lapse”? Ainult laulda (nt Aventura „El Aborto”) või kirjutada märatsevaid moralistlike traktaate.
Või vastupidine juhtum: mees ei taha last (loe: alimente kaela), aga naine lihtsalt „paneb ta fakti ette”. Seda karjuvalt ebaõiglast võimujaotust on mõned feministliku ajukahjustuseta võrdõiguslased loomulikult märganud ja ühe leevendusstrateegiana välja käinud sellise idee nagu „finantsiline abort”. Sest, kui mehel puudub bioloogilise abordi puhul igasugune kaasarääkimisvõimalus, siis peab tal olema võimalus teha oma poolne katkestus vähemalt materiaalsel tasandil. Kes võtab valimisprogrammi, nooh? See oleks tõenäoliselt üks lähisuhtevägivalda vähendav tegur.




Truudus on juhuse puudus. Seksuaalne konkurents ja armukadedus. 
Armukadeduses pole midagi loogilist ja ratsionaalset. Isegi vastupidi – trenn hoiab organid toonuses ja nii ongi need, kes on liialt uskunud, et instinkte saavad kuigi paljud inimesed mõistuse ja õiglustundega kantseldada, püüdnud (kahtlemata rõhuvpatriarhaalse) armukadeduse kui kodaniku igandi ajaloo prügikasti saata. Nii nagu ülemöödunud sajandil näiteks Tšernõševski oma kambajõmmide- ja jõmmitaridega, hipid eelmisel sajandil ja vaprad polüamoristid tänapäeval, aga ikka põrkutakse seesmiste tungide ja mõistusega jaatatud ideaalide piinavale vastuolule. Jaan Kapliski kirjutab pihtimuses „Isale“: „Vaba armastus on kena, aga mulle tundub, et inimestel ei ole võimet armukadeduse ja mahajäetuse valust üle saada. Mõlemad võivad inimese hävitada ja ma ei usu, et meil on õigust seda niisama, oma õnne või mõnu nimel teha. Kuigi reegleid siin anda ei saa, neid saab anda vaid oma südametunnistus“iii. (Selliseid inimesi muidugi on).
Hästi lühidalt: inimeses on korraga nii mono- kui polügaamsed tungid. Vana klišee, et truudus on juhuse puudus, viitab, ütleme, keskkonna aktiveerivale toimele. Analoogselt võiks sõnamängeldes öelda, et saledus on suhkru ja rasvase puudus. Analoogia sobib eriti hästi veel seetõttu, et on selgelt näha, et rasvumistendents on üldine ja seda just nimelt statistiliselt vaadatuna. Igasuguste ano- ja ortorektikute ning fitness-fanaatikute olemasolu ei väära kuidagi üldist tendentsi rahvastiku rasvumisest.
Armukadedus ja (võimalik, potentsiaalne) truudusetus on järjekordselt pelgalt üks võimalik vägivaldsuse soodustaja ja vallandaja lähisuhetes. Selle võimalustevälja plahvatuslik avardumine seoses infotehnoloogilise arenguga on kindlasti andnud oma osa lähisuhtevägivalla jätkuvale kestmisele ja ka võimendumisele rikastes, tiheasustusega liberaalsetes demokraatiates („Põhjamaade paradoks“, eks). Toon suvalise näite: „End Suurbritannia juhtivaks lahutusteenuseks nimetav Divorce-Online tuli lagedale hämmastava statistikaga: peaaegu üks viiest paarist toob lahkumineku põhjuste seas viiteid Facebooki sotsiaalvõrgustikule. Olete kuulnud ütlust, et truudus on võimaluse puudus? Lahutusadvokaadid kinnitavad, et täpselt nii ongi: Facebooki ja Bebo sarnaste keskkondade plahvatuslikult kasvanud populaarsus ahvatleb inimesi kallimaid petma“iv. 
Abielutruudus pole midagi loomulikku, see ilmneb juba põgusas pilgus sellele, kui suurt kultuurilist ressurssi on pandud selle tagamisse ja ikkagi põrutud. Tiheasustus, Tinder, alkohol, porno ja pihuarvuti – milline võimas survekompleks ja afektistruktuuriteisendi monogaamia vastu! (Tean isiklikult kahte üsna pikaajalist abielu, mis on purunenud brauserisse unustatud paroolide tõttu.) Püsiühendusega sotsiaalmeedia võimaldab aktualiseerida ja salvestada iga seljaajuimpulsi, mis mobiiltelefoni- ja internetieelsel ajastul oleks lihtsalt välja magatud. 


Kas mõni kultuur on vägivaldsem kui teine? Alanduseprobleem.
Jah, on kultuure, mille liikmed on vägivaldsemad ja agressiivsemad. Kõnekeel kattub siin õige hästi sotsioloogiaklassik Norbert Eliase sõnavaraga – need on vähemtsiviliseeritud kultuurid. Siin tasuks muidugi meelde tuletada, et Elias tõi tsiviliseerumisprotsessi ühe tunnusjoonena välja jõukasutuse üha suurema koondumise riigi kätte. See tendents on imbunud üsna sügavale meie moraalsesse intuitsiooni (selle ilmingu üheks hilisemkas näiteks on ka õpilase ja õpetaja vahelise jõukasutuse delegeerimine riigile – mida vanem generatsioon peab moetotruseks ja progressiivsem põlvkond elementaarsuseks). Väga lühidalt kõlaks üldistus järgmiselt: mida tähtsamal kohal on indiviidi käitumise reguleerimisel au, seda vägivaldsem on kultuur: aukultuur on vägivaldne kultuurv (üllatunud lugeja, kes on harjunud pidama aud läbibi positiivseks asjaks, võib siinkohal mõelda aumõrvadele, rüütliaule, duellidele, au kaitsmisele, au haavamisele jne). Haavatud au kaitsmist ei saa põhimõtteliselt delegeerida riigile. Häbi ja hirmu vahekorda käitumise regulatsioonil luges Juri Lotman nii oluliseks, et pidas seda heaks kultuuritüpoloogia lähtekohaks, lühimalt: kui teisi saab survestada seaduse jõuga (seadus on siin siis hirmul põhinev käitumisregulaator), siis „ „au“ eeldab kõikide küsimuste lahendamist kollektiivisiseste jõududega“vi (alates sellest „pere asjadest võõraste ees ei räägita“ kuni selleni, et au-mõrva peab sooritama just nimelt perekonnaliige).
See mudel seletab osaliselt ka seda väga suur psühholoogilist tõrget kutsuda riigimuskel peretülisid lahendama st miks see on nii suur häbi, ja osalt ka seda, miks karistusmäärade karmistamine nii ebaefekiivne on. „Nii nagu ei lahenda liiklusummikuid signaali andmine, ei ole ka vägivallaprobleemi lahendamisel paragrahviga signaali andmisest suurt kasu,“ lõpetab Jako Salla artikli, milles annab ülevaate lähisuhtevägivallale suunatud seadusloomestvii. 
See selgitab ka seda, miks karistus ei peaks olema kriminaalkorras. Lähisuhtevägivalla esmajuhu dekriminaliseerimine on igati mõistlik, sest siis ei teki süüdlasele täiendavaid piiranguid tööturul ja seega on vähem tõenäoline, et ta jääb riigi ülal pidada – olgu või töötu abiraha näol – vaid vastupidi, saab anda ühiskonnale rohkem tagasi juba maksude näol, rääkimata võimalikest alimentidest. Aga isegi sellise täiesti mõistliku ettepaneku arutelu alla võtminegi on avaliku diskursuse sügavalt feministliku vaikehäälestatuse tõttu tugevalt raskendatud. Kusjuures see on lähisuhtevägivalla „kuradi keerulisi“ probleeme (wicked problems) – kuidas lõhkuda perekond, et kõik tükid jääksid omadele jalgadele. Siin lähedal on teine suure mõjuulatusega pimetähn:


Can't live with them can't shoot them – vägivallatsejaprobleem
Mul on täna olnud väga hea päev. Tänud proksile ja head esimest krimkaristust minu poolt ühele ilasemale tropile, keda eesti meedia näinud on:) neid keisse tuleb veel, armsad pruudipeksjad, ma luban:) Kunnus, musklike, tee yks aumehe tegu - laena kelleltki veidi häbitunnet ja poo end kempsus üles nädalavahetusel, ma jõuludeks muud ei oskagi tahta nagu:)
Sass Henno Facebook 21. detsember 2016


See Sass Henno teade kogus kiirelt kolmekohalise arvu „laike“ ja see on väga mõistetav, sest traagilisel kombel on sellesse nappi juubeldusse kätketud kontsenteeritud kujul kogu lähisuhtevägivalla avalik diskursus ja selle edenemus tsiviliseerumisprotsessis. Nagu ilmekalt näitab ka „Sirbi“ lähisutevägivalla erinumber on kogu arutelu suunatud kõigele ohvriga seonduvale ning rohkem või vähem toetutakse sealjuures vaikivale tööhüpoteesile, et vägivallatseja „kaob pildilt“, läheneb enese olemasolu-probleemile sasshennoliku konstruktiivsusega. Lähisuhtevägivallast rääkides on üks pool tervikuna pildilt väljas ja hääletu! Hääletu olemine on muidugi mõistetav, sest kes teks kedagi, kes teaks kedagi, kes oleks öelnud, et jah, mina vägivallatsesin ja see on õigustatud. Null! Lähisuhtevägivallaga vahele jäämine on totaalne häbi ja sellega kaasneb igakülgne sotsiaalne degradatsioon. Mind kurvastab, kuidas Eestis koduvägivalda nii vastutustundetult käsitletakse, kuidas diskursuse on enda kätte haaranud täielikult faktiresistentne ja sotsiaalselt kanapime feministlik diskursus, pinnapeale deklaratiivsus ja just selline paneme-valge-lindi-rinda tüüpi rituaalkäitumine, mistagatipuks, nagu eelpool näidatud, käib komplektis keeluga otsida põhjusi. Kõrvutava näitena võib tuua igasugused seksiskandaalikesed – need jätavad vähemalt Eestis sotsiaalse närvi suhteliselt külmaks ning isegi presidendiametis saab suurema kärata abikaasa „noorema mudeli“ vastu välja vahetada, aga ka üksikepisoodiline lähisuhtevägivallajuhtum on absoluutselt andestamatu ja sotsiaalselt täiesti hävitav isegi siis, kui kohus on oma sõna öelnud ja kannatanu karistusega rahul. Ometi pühendatakse lähisuhtevägivalda käsitlevates artiklites õlemehike „vägivalla õigustus“ tampimiseks ohtralt energiat ja ruumi, kuigi see õlgmehike on juba ammu nii ületapetud, et pole enam surnud, vaid juba antielus.


Häbi ja vägivald. Sotsiaalmeedia. 
Kui ma läksin saatesse „Suud puhtaks“, mis rääkis lähisuhte vägivallast, siis läksin sinna peamiselt kahel põhjusel (loomulikult ma teadsin, et paljude jaoks on see täiesti häbitu käitumine), ühelt poolt selleks, et näidata, et ma olen olemas, ma olen pildil, et see saade ei oleks samuti nii täielikult ühekülgne kui kogu diskursus, teiseks, et näidata ühte raamatut, mida katsusin kogu saate aja hoida nähtavana (mitte see polnud manspreading, oh vaesekesed!). See on Jon Ronsoni „Ah et sind onavalikult häbistatud“. See raamat räägib häbistamisest ja sellest, kuides see sotsiaalne regulaator on saanud sotsiaalmeediaga pretsedenditu võimenduse, kuidas see on taaselustanud rohujuure tasandilt võrsuva omakohtu, mis on spontaanne, iseorganiseeruv ja metsik ning halastamatu; väli, mis mis mõjutab inimeste elu üha rohkem ja millega tänapäeva institutsioonid pole kuigivõrd kohanenud. Süüdistataval pole seal mingeid õigusi, kaitsjast rääkimata.


Raamatut kirjutades vestles Jon Ronson paljude teiste hulgas psühhiaater James Gilliganiga, raamatu „Vägivald: mõtteid meie ohtlikumast epideemiast“ (Violoence: Reflections on our Deadliest Epidemic, 1999) autoriga. „Gilligan on üks maailma paremini informeeritud arhivaar sellel teemal, kuidas häbistamine võib meie sisemist elu mõjutada,“ kirjutab Ronson. Oma psühhiaatriapraksises oligi ta keskendunud vägivaldsetele inimestele, võtab oma kogemuse kokku lausega „kogu vägivald on inimese püüe häbi eneseväärikusega asendada“. Gilligan meenutab ühe kurjategija sõnu: „„Sa ei kujuta ette ka, kui palju sind austatakse, kui sa oled relva mõnele tüübile näkku surunud.“ Meeste kohta, kes on kogu elu kogenud vaid põlgust ja halvakspanu, võib sel moel hoobilt austuse ära teenimine üles kaaluda vangiminemise või isegi surma.“ (lk 188)
Inimesse on sisse kasvanud vajadus on arvata halvasti inimestest, kelle tahetakse haiget teha, häbistada ja sotsiaalselt hävitada. Hirm halvab igasuguse empaatia, ei saa omistada sisemust, ammugi olla empaatiline nende suhtes, keda kardetakse. Aga motiivid on tihti ju just sisemised.
See on veel üks põhjus, miks lähisuhtevägivalda käsitlev diskursus on nii läbini ühekülgne ja instrumentaalselt küündimatu. Mis puudutab lähisuhtevägivalda, siis seal tundub olevat usk inimese moraalsesse eneseregulatsiooni suuremgi kui SAPTKi arhailis-heroilistel eestkõnelejatel - keerata juurde häält hüüdele "Oldagu vähem vägivaldsed! Kohe!" on instrumentaalselt sama tõhus kui käsk "Oldagu 100% heterod ja kõik!"


Kardetavasti pole ühiskond kuigi aldis lähenema lähisuhtevägivallale nii külma kõhuga ja insenerliku asisusega, emotsioonid, eriti hirm, on nii raskesti talitsetavad, et tihti ollakse „valmis tiiki kargama vihma eest“ (Goethe), see tähendab, et häbistamine jätkub sama hooga isegi kui see vägivaldsusega võitlemist raskendab.
Mis siis oleks lahendus? Treeningsolvamine ja -solvumine? (Sotsiaalmeedia on igatahes tõeline treenigväli) Oma häbistruktuuri ümber kasvatamine. Õpitud autus. Muide inimkond ongi seda tsiviliseerumiprotsessis teinud ja selle protsessi jätkumine ärritab kohutavalt osasid inimesi. Arhailisema mõtteviisiga inimese jaoks on moodne õhtumaalane autu limukas – sa võid talle mida iganes otse näkku öelda, aga vat duellile ei kutsu! Ei ole valmis oma nahaga oma au kaitsma! Aumõrvast rääkimata.


Jon Ronson jätkab: avaliku häbistamise vastane liikumine oli juba täies hoos 1787. aasta märtsis, kui Ühendriikide üks rajajatest, Benjamin Rush, kirjutas essee, milles ta kutsus üles neid ebaseaduslikeks nimetama – jalapakke, häbiposti, piitsutamist, kogu kupatust:


Avalikku teotust peetakse kõikjal jubedamaks karistuseks kui surma. Näib kummaline, et avalik teotus võeti kasutusele surmast leebema karistusena, kas me siis ei teadnud, et inimmõistus jõuab igas valdkonnas tõeni harva enne, kui see on kogenud eksimuse äärmust.


Juhuks kui te Rushi liialt nõretava südamega liberaaliks peate, tasub ära märkida, et ta tegi muuhulgas avalikule häbistamisele alternatiive välja pakkudes ettepaneku viia kurjategija eraldiseisvasse ruumi – eemale avalikest pilkudest – ja tekitada talle „kehalist valu“.


Nagu teame, eelistavad inimesed enamasti ka tänapäeval ses asjas kehalist valu eraldiseisvas ruumis avalikele pilkudele. Ja siin võib anda tunnustava patsutuse feministidele – isiklik on poliitiline! Valige avalik tähelepanu! Ohvreid julgustatakse kapist välja tulema jne
On muidugi ka vastassuunaline liikumine st häbistamisvastane (igasugused fatshaming'u jms vastu liikumised, eks).
Homoseksuaalsus enam häbiasi ei ole ja pean seda väga heaks, sest näiteks NSVL kasutas seda ühena paljudest repressioonivahenditest.


* 
Kärt pooldas muidugi konservatiivset liini, aga NB! - veel üks probleem häbiga – see on kollektiivne st ta ei saanud valida, mida tema tahtis:
„Pöördusin mitme loo avaldanud väljaande poole, et need loo ära korjaksid. Selgitasin, et ma ei taha sellega kaasnevat tähelepanu. Kui ise võinuksin häbi- ja aupaistet kanda, siis mu lähedaste jaoks oli tegemist vastiku tähelepanuga. Suurem osa väljaannetest, kuhu pöördusin, isegi ei reageerinud. Küll aga sain rääkida telefonitsi kahe BNS-i töötajaga.
Neist esimene ütles, et Mihkel Kunnus on avaliku elu tegelane ja isegi kui nad saaksid loo kustutada, ei teeks nad seda. Teine aga pidas mulle maha pikema kihutuskõne: ühiskonna parandamise nimel pead sa selle rolli välja kandma! Täna ehitame me paremat homset! Sa oled kangelane!“.

Meie õigussüsteem on indiviidipõhine, aga häbitunne pole. Inimtunded ei tule parema homse ehitajatele järele! No siis paneme! Kärdi heaolu ja rohkemgi ta pereliikmete heaolu ohverdati progressi nimel!

Ja miks ma selles kaasuses nii paljusid ärritan? Sest, jah, võtsin karistuse vastu, kõigi seadusest tulenevate sanktsioonidega, võtsin vastutuse igal pool, aga loobusin avaliku demonstaratiivsusega häbist. Pläran lehtedes, TV-s, blogis jne

Tegin Kärdile ettepaneku, et peaksime abiellumise asemel kooselluma, sest meil on nii ülimalt progressiivne peremudel, et p***kukub küljest. Riigimuskliga silutud konflikt ja puha.
Aga see tsirkus on Kärdist õige käreda antifeministi teinud (ma olen selline retrofeminist, neil on kunagi tõesti teeneid olnud, no nagu vapsidel vms).

Lühimalt: hirmu ja häbi dünaamikat peab ka mõistma, vägivalla tekkemehhanismides on see ülioluline. Lugege Ronsonit, lugege Dostojevskit - häbi, hirmu ja alanduse mõju suurmeistrit!.



Postkriptum. „Praegu aga ootaksin Kunnuselt kui intelligentselt inimeselt (enese)analüüsi, millest võiks olla kasu teistel (meestel), kes samamoodi puntras on.“Tiina Jõgeda,

Neile, kes samamoodi on puntras, soovitaks AA-d. Seal tuntakse kõige paremini häbi ja alkoholismi seoseid. Paljutögatud stampvormel: „Tere, olen X, ja alkohoolik“ seob toetava mikrokollektiivi ees alkoholismi häbist lahti (sa saad kollektiivi, kus ei ole häbi alkoholismi põdeda). Seda on vaja teha palju kordi ja see peab teadvuse osaks kuluma – mina olen alkohoolik (inimesel on kohutav häbi seda teadvustada) ja mulle pole tilkagi alkoholi lubatud. Sest alkoholism on ainevahetushaigus – no nagu suhkruhaigus, aga ilma insuliinita. Seda ei saa ravida, aga selle saab kappi panna (see võib olla päris pikk ja vaevaline protsess). 
Alkohol ei kaota häbi, vaid lükkab selle kuhja enda ette. Nii on alkohoolikul vaheldumisi liiga palju ja liiga vähe häbi. Ja see lammutab lõpuks inimese ära.



P.S. Mäletan, kuidas istusime kord pärast teatrietendust ja mõnede näitlejatega ja suur konjakipudel käis ringi ja pakkusin Mihkel Rauale. Ta vastas nagu muuseas, ei, ma olen alkohoolik.
Tekitas imestust. Ja hiljem respekti. Suurepäraselt õpitud häbitus!





iKristina Birk „Süüdi on süüdlane“, Sirp 30. juuni. 2017
ii Kätlin Kaldmaa, Hüpake tundmatusse ja kartke, kui tahate. Eesti Päevaleht, 22.09.2006 
iii Jaan kaplinski Isale 2003 Varrak, lk 165
ivhttp://forte.delfi.ee/news/digi/facebook-ajab-paare-lahku?id=28081673&l=fplead
v Richard E. Nisbett, Dov Cohen Culture of Honor: The Psychology of Violence in the South Boulder, CO: Westview Press 
viJuri Lotman „Mõistete „häbi“ ja „hirm“ semiootikast kultuurimehhanismis“ kogumikus Hirm ja Segadus Varrak 2007 lk 94


vii Jako Salla „Vägivallavastane poliitika kui paragrahviga signaali andmine“ Sirp 30. juuni. 2017


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 00:24 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
14. juuni 2017Valitsusvahetus: tulekahju peenhäälestamine 
Ilmus lühendatult 2017 juuni alguses „Äripäevas“ veidi aega enne IRLi juhtkonna vahetust. Veebis 14.06.


Kõrvaltpilk hetkeolukorrale riigis




Veidi (elu)kaugemalt valitsusvahetust vaadeldes ütleksin, et Reformierakonna asendumine Keskerakonnaga oli ise peenhäälestus ja ei enamat. See hillitsetud nokerdamine, mida Reformierakond selle terminiga väärindada ja õigustada püüdis, oli rohkem status quo poleerimine, stagnatsiooni estetiseerimine, et mitte öelda „tolmu pühikimine tulekahju ajal“ või hullemat.


Ma ei ütle seda kurjalt ja sõjakalt, sest kui tahes halvaks me ka olukorda ei tunnistaks, on suur liialdus ja ebaõiglus süüdistada selles valitsejaid. Veelgi enam alles hiljuti valitsusse sattunuid. (Muidugi ei saa ka täielikult eirata kultuuripsühholoogilist tõsiaasja, et valitute üks funktsioon ongi olla patuoinaks st süüdi ka väga üldistes ja pika minevikuga ilmaelu hädades). Kui vaadata ka praegust olukorda, siis hea see kohe kuidagi ei paista, mis aga ei tähenda, et Jüri Ratas väärib materdamist. Hinnangu temale kui poliitikule annaksin pigem kiitva ja saavutused lahterdaks ikka plusspoolele. Ent seda kõike arvestades, milliste kaartidega ta oma partiid alustama pidi ning nende kaartide närususes jagab ta paraku erakondlikku kaasvastutust. 


IRList on mul väga-väga kahju, sest vajaksime väga arukat rahvuskonservatiivsust (mis on küll juhtunud meie kõige akadeemilisema erakonnaga!?), aga näiteks minister Pomerants meenutab üha rohkem pigem isiksustunud keskkonnakahjustust kui keskkonnaministrit, Juhan Parts ei astunud niivõrd ämbrisse, kuivõrd tegi ämbrist IRLi vormirõivaste juurde kuuluvad jalanõud. 


Üks väga üldine asi on mentaliteedis ja põlvkondlikus mõtlemises, mille jaoks ühiskondlikud protsessid on muutunud liiga kiireks. Ratsionaalsel arutelul, faktidega toestatud argumentatisoonil ei ole de facto kohta isegi kõige kõvemates loodusteadustes. Thomas Kuhn tsiteerib oma peateoses suurt füüsikut Max Plancki, kes oma eluõhtul pidi ohates tõdema, et “uus teaduslik tõde ei pääse võidule seepärast, et see oma oponente veenab ja laseb näha valgust, vaid pigem seepärast, et selle oponendid lõpuks surevad ning peale kasvab uus põlvkond, kes on sellega tuttav.” Igasugune inertsus ja harjumus on inimesele ja inimühiskonnale väga omane ning peale selle, et selle määr sõltub ühiskonna ja valitsejaskonna keskmisest vanusest, hõlmab kõnealuse diapasoon kõik, mis jääb endasse mõistliku ettevaatlikkuse ja tuima laiskuse vahele.


Eelmiste põlvkondade elutarkus ja settinud kogemused on ikka olnud üheks konservatiivsuse positiivseks kandeteljeks. Nüüd on aga põlvkondade vahetus jõudnud sinna maale, et elutarkuse struktuursesse rolli on sattunud üks inimajaloo rumalamate kreedodega sajand – XX. sajand. Raske on näha praegu midagi tagurlikumat ja hukatuslikumat, kui selle ajastu industriaalloogika jätkamist igal tasandil, alates suurtööstuslikust metsa- ja põllumajandusest ning lõpetades fossiilenergeetika ja tsentraliseeritud elektritootmisega, Rail Baltic on siin üheks heaks näiteks ja ühtlasi ähvardab saada mitte niivõrd isetäituvaks ennustuseks kuivõrd iseennasttäitvaks kalmukääpaks. Praegu kõige nooruslikum (sh keskmise valija vanuse järgi) erakond on Rohelised. Nii kipub olema see kõikjal maailmas. Rohelised julgevad enam-vähem ainsana rääkida radikaalsematest ja sügavamatest muudatustest kui praegune peenhäälestav maksuprotsendikestega mängimine jms. Siin soovitaks „vana korra kaitsjatele“ mõtteeksperimenti, mida kasutas sageli Uku Masing. Pani käesolevale aastaarvule näiteks 1000 aastat juurde ja rääkis siis, et uskuge, tuleb ka aasta 2963 ja vaid ülim kõrkus lubab arvata, et juba praegu oleme saavutanud arengutäiuse kõrgplatoo. Ühiskondlike protsesside muutumiskiirus on pigem tõusnud, mitte kahanenud ja piisab kui mõelda sellele, palju on muutunud näiteks viimase saja või kahesaja aastaga ning siis mõtteharjutusenagi kujutleda, kuidas vaadatakse meile tagasi aastast 2117 või 2217 ning kuidas hinnatakse praegust kujutlust, et ka nemad peavad seal elama ikka globaliseeruvama, ikka robotiseeruvama, ikka kasvava majandusega jne vabaturu-kapitalismis. Igatahes Roheliste olematu osakaal praeguses valitsuses näitab piltlikult kui palju meie vananevas rahvuskehas on noorust ja noorulikkust või pateetilisemalt väljendudes – tulevikku. Või veelgi pateetilisemalt väljendudes – lootust. Lühimalt: vähemasti praegu eriti mitte.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:53 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
3. juuni 2017Isiklik on poliitiline. Intervjuu "Õhtulehele" 
Pärast Emadepäevakonverentsi „Miks vägivald armastab vabadust?“ (08.05.2017) astus mu juurde Õhtulehe reporter Kristiina Tilk ja küsis mõned küsimused. Lubasin neile kirjalikult vastata pärast seda, kui olen Kärdi arvamust küsinud. Vastasime koos (töögraafik on meil mõlemal tihe, seega operatiivsed me polnud). 
Lehte läks intervjuu üsna täpselt poole lühemaks kärbitult ja toimetajapoolse pealkirjaga.
Protsessi jälgimine on olnud kahtlemata antropoloogiliselt väga tänuväärne. Saab jälgida, mida heidetakse ette, mida teha soovitatakse, milles süüdistatakse, milline on süvenemise tase jne. 

Valdav osa „siirast rahvaanalüüsist“, mis kommentaarides kenasti esile kerkib, tugineb peamiselt 
a) isiklikele eelarvamustele, mis ei lase end mingist muust sisendist kõigutada;
b) fotole, (lavastasime seda veidi aega, kahjuks polnud mul põlle, mida pliidi ääres ainsa kehakattena kasutada ega tiaarat Kärdile)
c) pealkirjale, „žanrile“
d) esimesele lõigule
e) teksti läbi lugemisele (selleni enamasti ei jõuta)





Kui kaua te olete olnud koos ja mis on olnud läbi aegade suurimate erimeelsuste põhjustaja?



Kärt: Me kohtusime viis aastat tagasi. Kui üldistada, siis probleeme on tekitanud eelkõige alkoholism ja joobes tehtu, aga ka sellega seonduvalt depressiivne, deterministlik ja sünge hoiak maailma suhtes. Tegemist ei ole mingi haruldase probleemiga, alkohoolikuid on Eestis kahjuks rohkem kui tahaks uskuda ning selle haiguse tõttu kannatavad nii nemad kui ka nende lähedased. Lähedaste jaoks ongi kõige õudsem see, et mitte midagi ise teha ei saa. Ei saa öelda, et oleksime eri meelt selles osas, et Mihkel peaks olema kaine. Pisiasjade ja olme üle pole me kunagi tülitsenud.
Mihkel: Osadel inimestel - neil nn alkohoolikugeeniga - kujuneb napsutamisest välja alkoholism, haiguslik seisund, mis nagu suhkruhaiguski muudab ühe aine metabolismi ja päris pagana kohutavalt. Muidugi olime ja oleme ka juba üsna väljakujunenud isiksused ning kõiki tahke on raske olnud klappima saada. Pealegi ma olin juba palju aastaid harjunud keskenduma muule kui isiklikele inimsuhetele, eriti, mis puudutab pühendumist ja pere loomist.


Kuidas juhtus nii, et ühel hetkel jõudis suhe vägivallani ning kui teod oli tehtud, siis mis sai edasi – kuidas nägi välja teie omavaheline suhtlus esiti?
Kärt: Kõigepealt tuleb siin paika panna, mida me käsitleme vägivallana. Seda, kus algasid psüühilised hädad, kannatused ja võimalik vaimne vägivald, ei oska vanakurat ka tagantjärele selgeks teha. Mihkli depressiivne hoiak hakkas ka minule mõjuma, samas tahtsin selle vastu võidelda. On inimesi, kes on lihtsalt kangekaelsed, on inimesi, kes on väga kangekaelsed ja siis on veel Mihkel, kelle käitumisi ja hoiakuid mõjutada on umbes sama lihtne nagu rongi pidurdada.
Eks ma proovisin esialgu sõnadega, siis juba teravamate ja kõvemate sõnadega, lõpuks ei jätkunud enam sõnu ja paaril korral olen andnud talle ka kõrvakiilu. Viimasel korral lõi ta vastu - ja ma poleks uskunud, et ta seda teeb. Mina lihtsalt uskusin, et meil on soorollid siiski vähemalt siin paigas, et tema mind kõrvakiilu peale vastu ei löö. Olin ka selles osas parajalt naiivne, et ma poleks arvanud, et kõrvakiil on karistatav sama paragrahvi järgi, mille eest Mihkel hiljem süüdi mõisteti. Kuid Mihkel ei teinud minu suhtes avaldust. See oli esimene kord, kui ta mind lõi ning ehkki ta ehmus sellest ka ise väga ära, kutsusin siiski politsei. Lootsin, et politsei käik hirmutab ja raputab teda nii palju, et ta saab aru, kui ohtlikule rajale ta on astunud ning et ma ei ole nõus mööda seda edasi minema. Eks ta saigi aru ja lasi paigaldada ampulli.
Teine löömine tuli mõned kuud hiljem, kui Mihkel oma ampulliga oli jooma siiski hakanud ning täiesti ebaadekvaatne. Sellest ei jäänud aga mitte mingit jälge. Kuna esimese löögi järel olid Mihkli ema ja vanem õde kommenteerinud, et silmaga peale vaadates ei paista mul midagi häda olevat, siis tundus nüüd narr kellelegi midagi öelda või näidata. Esimesel korral oli olnud vähemalt vähene punetus, nüüd polnud aga midagi.


Sain aru, et kaks korda pole enam üksikjuhus, ning hakkasin otsima paarinõustajat. Võimalik, et jäin sellega aga hiljaks, sest kui olime lõpuks nõustaja juures käinud, siis järgnes ka kolmas löök, kui takistasin tal purjus peaga poodi minemast ning viskasin teda veega. See oli juba minu jaoks täielik krahh, sest sain aru, et kolm korda on muster, siin pole midagi eitada. Olin üsna kindel, et inimene, kellega ma olin neli aastat tagasi kohtunud, poleks nii käitunud ning alkohol on tema isiksusele laastavat mõju avaldanud. Ega ma ju füüsilist valu ei kartnud, vaid mõistsin siis, kui paratamatu on see, et miski ei saa minna paremaks ning ma ei saagi mitte midagi teha. Selline arusaamine teeb väga haiget, minu jaoks võrreldav pereliikme hingamisaparaadi väljalülitamise otsusega. Lihtsalt - annad alla.
Kolisime lahku. Andsin Mihkli kohta politseis avalduse sisse. Hakkasime kumbki üksteisest sõltumatult sööma antidepressante ja elasime mõnda aega täiesti eraldi ega suhelnud üldse.


Mihkel: See polnud vähimalgi määral mõistuslik otsus lüüa vastu. Teadsin vägagi hästi, et mulle on absoluutselt igasugune agressiivsus keelatud, aga ühel hetkel peaaegu poksija-instinktiga sähvatasin lõdva käega vastu. Loomulikult seadusetäht nii peeni eristusi ei tee. Kogenud võitlussportlasena ma oma liigutusi löökide alla ei liigitaks, kuigi saan aru nende niitjate jäsemetega hägussooliste hipsterite vihast, kes osatavad vigastamisvõimelisi pareerimisi, rääkimata neist, kes iga detailsemat seletust peavad õigustuseks. Niisiis sain süüdistuse, mis võttis paragrahvist viimase: korduv kehaline väärkohtlemine raskendavatel asjaoludel. Juriidiliselt kõik korrektne, sest joove on paragrahvis raskendav asjaolu. Õnneks oli uurija enam-vähem pädev  ja kohtunik ka, miska mulle määrati karistuseks kärbitud miinimumkaristus. Oleksin võinud lihtsalt maksta trahvi, aga kohtukulud pidin niikuinii tasuma, ja seega võtsin tingimisi vangistuse. Majanduslikult mõistlik otsus, aga mitte imagoloogiliselt. AKs mõjub “mõisteti süüdi ja tingimisi vangi” märksa võimsamalt, kui lihtsalt trahv. Sellele järneva kohtuvälise lisakaristuse, tähendab avaliku materdamise barbaarsus seisneb suuresti selles, et see malakas lööb ka täiesti süütuid kõrvalseisjaid. Miks peab pensioniealine naine saama avalikult kolgitud oma 35 aastase poja pattude pärast? Sinnani „feministlik emapaatia“ ei küüdni.



Mihkel, Sa ütlesid konverentsil, et tegelikult olite leppinud ja koos juba siis, kui kohus juhtunut alles menetles – millal tuli see äranägemine, et tegelikult on teil ju koos hea ja kui lihtne või raske oli minna koos edasi teades, et karistus tuleb nii ehk naa vastu võtta?
Kärt: Leppida on lihtsam kui uuesti koos olla ja usaldada. Olime lahku kolinud märtsi keskel ning mõnda aega me ei suhelnudki. Suvel kohtusime jälle ühiste sõprade üritustel ja oskasime küll normaalselt suhelda, aga see ei tähendanud, et oleksime uuesti kohe kokku kolinud. Läks kuude kaupa aega, et kogu juhtunu omavahel selgeks rääkida ja mitmes mõttes kestab see siiani. Aga avalduse olin politseis ma sisse andnud ning kohtuveskid juba jahvatasid. Mina veel pakkusin välja ka leppimismenetlust, muidugi oma tingimustega. Ent Mihkel valis kokkuleppemenetluse ehk selle, et ta kriminaalkorras süüdi mõistetaks. Kohe, kui see juhtus, saabus ka skandaal konnatiigis. Kõik, mis oli minu jaoks enneminevikus ja kuude kaupa kahekesi läbi räägitud, kisti nüüd avalikkusesse, aga täiesti värdjalikus, ebardlikus võtmes. Ja paratamatult ei olnud mul siin kedagi teist, kes oleks saanud minu ebamugavustundest ja häiritusest paremini aru kui Mihkel. 
Siiani tundub mulle silmakirjalik see osatamine, seletamine, diagnoosid ja tagantjärele targutamine, mis sotsiaalmeedias siis haripunkti jõudis. Mina olin juba aastaid proovinud olukorda parandada, midagi ära teha, aga mitte ühtki head lahendust ei osanud leida. Muide, on täiesti hämmastav, kui vähe on abivahendeid ja vastavaid asutusi, kus saaks tegeleda alkoholismiga - arvestades seda, kui suur mõju ja ulatus on sellel Eesti ühiskonnas! Ja nüüd siis ilmub välja kisakoor, kes arvavad, et nad teavad paremini, mis on andestatav ja mis mitte, mida mina oleks pidanud ette nägema, ja üldse, kuidas kõik see on üks õpikunäide - justkui kõik oleks olnud ette kindlaks määratud ja minu tahtel või püüdlustel polnudki mingit mõtet ega sisu. Justkui mina oleks Õpikunäidete Hoovuste lükata ja tõmmata ning Täielik Tõde on kättesaadav vaid tarkpeadele, kes pole minu ega Mihkli nahas kunagi olnud.

Eriti jälk on üks blogija, kes siiamaani nokib selle teema kallal. Kõigepealt leidis ta, et on täiesti sobilik panna mind paika selle järgi, mida tema ekslikele allikatele tuginedes teadis enda arvates minu lapsepõlve kohta. Sellele toetudes muidugi tuli ära ka “õpikunäide”. Kui tõin nimekirjana välja kõik ta eksimused, siis ütles, et tema poolest vaibub teema maha. Sõnad ja teod ei läinud aga kokku. Kui tuletasin talle tema sõnu meelde, siis leidis ta et ega tema ütlemine pole mingi siduv lubadus ja üldse, mina olevat suvaline hüsteerik, kes võib vabalt uuesti rusikat saada. Just selliste inimeste pärast ei julgegi paljud politseis perevägivalla kohta avaldust teha. Muide, ta ise nimetab ennast feministiks.



Mihkel: Ei olnud mingit äranägemist või äratundmist, vaid samm-sammuline mõistmine. Grotesksuseni võimendunud meediarünnak võttis mult igasuguse võime seda protsessi tõsiselt võtta, kogu see jant taandus veidraks loodusnähtuseks. Nartsissistlikust moralismist joovastunud mass valgus kõikjale ning kehtestas ja põlistas täiesti faktiresistentset stereotüüpi vägivaldsuseni võimutsevast mehest ja väetist naisest, kelle kannatusi pisendatakse ja keda süüdistatakse näägutamises. Hetkega kerkis üles see haige feministlik õhuloss, mis vajab püsitamiseks mõnda klišeelist vihjet füüsiliseks muutunud peretülist. Sealjuures Kärt oli üks vähestest, kes seda haiget mullistust sama suure võõristusega pealt vaatas. Ka see sidus meid ja tuletas meelde, et meil on pikk isiksusi vormiv ühisminevik, mis oma toimelt ja kommunikeerimatuselt kolmandatele muudab meid teineteisele asendamatuks. 


Kui palju teie lähedased olukorrast teadsid ja kuidas nemad kõrvalseisjatena on suhtunud või millist nõu (kui üldse) andnud?
Mihkel: Ma ei ole kunagi kippunud oma eraelust rääkima. Ka käesolev aruanne on sündinud pigem eksperimenteerivast põlgusest kui pihtimusvajadusest. Eraelu, eriti selle intiimsem osa, püsibki suuresti privaatsusel, ruumil, kuhu kedagi teist ei lasta. Mina omaalgatuslikult ei rääkinud üldse. Kärt suhtles rohkem, rääkis sõbrannadega ja ka minu perekonnaga, kusjuures see viimane tegevus oli üks minu distsiplineerimise vorme. Eks mu perekond muretses väga ja ei näinud meile ühist tulevikku. Näiteks nad aitasid mul väga operatiivselt muretseda uue elukoha.
Kärt: Rääkisin üldjoontes oma perele, mille peale nad muidugi vangutasid pead ja olid kurvad. Õnneks ei avaldanud keegi neist survet käituda nii- või naapidi. Toeks võib olla, aga nina ei peaks teise ellu toppima. Mihkli perekond oli rohkem hakkaja asja lahendama, aga ma pole kindel, et nende meetodid asja psühholoogilisest aspektist paremaks tegid. Küll aga leidsid nad Mihklile väga kiiresti uue korteri, kui lahku kolisime. Mäletan, et istusin Mihkli asjadest tühjaks tassitud korteris nagu värske haua ääres, kui Mihkli ema soovitas mul seal koristama hakata, see tegevat tuju paremaks. Nii et ma parem ei kuula teiste nõuandeid.




Mihkel, kas võib öelda, et alkohol on üks suur motivaator vägivallaks?
Mihkel: Ei, alkohol ei motiveeri vägivalda. Alkohol vähendab impulsikontrolli, tähendab, on üheks teguriks, mis võimaldab agressiivsetel impulssidel realiseeruda. Aga impulsikontroll ongi vägivalla puhul võtmeline, seega ühiskonnas oleva vägivaldsuse ja alkoholi tarbimise vahel on selge seos.


Kärt, milline inimene on Mihkel siis, kui ta on kaine?
Kärt: Kas on üldse lubatud öelda, et muidu on ta nii-nii tore? Või hüppab kohe nurga tagant välja terve trobikond tigedaid feministe, kes ütlevad, et see on õpikunäite jutt? Justkui see tõsiasi ise ei maksakski midagi, et ta ongi siis väga tore. Meil pole kunagi olnud tülisid ega isegi erimeelsusi nõudepesu, raha, koristamise ja muu taolise pärast, ning see on minu jaoks väga oluline. Mihklil on ka mitmeid omadusi, mida ma pole varem ühegi teise mehe puhul kohanud. Kõige olulisem neist minu jaoks on see, et temaga saab rääkida maailmast ja nähtustest ja asjadest üldiselt. Ta ei tee selle peale “möh” nagu paljud teised mehed, kellega olen püüdnud suhelda, vaid ta suudab püsida lainepikkusel. Pealegi, ta teeb mulle süüa, kusjuures toit on väga tervislik. Mina ise pole suurem asi kokk. Mihkel saab ka lastega väga hästi läbi, ta on lahke, vaimukas ja märkimisväärselt abivalmis. Näiteks on ta nii mõnelgi feministil pesumasina, raamatukaste või muud taolist kõrgemale korrusele tassinud. Küllap tuleb lähiajal Euroopa rahade eest moodustada mõni komisjon või institutsioon eesmärgiga võtta tõsisemalt arutluse alla asjaolu, et kodumasinate ja mööbli mass ei ole sooneutraalne. 


Kas märke, et suhe võib ühel hetkel jõuda punkti, kus tuleb mängu vägivald, oli tagantjärgi mõeldes juba enne, kui see reaalselt juhtus?
Kärt: Tagantjärele võib iga asi märk olla, aga siis ei tundunud. Tõesti ei uskunud seda. Ma olin nii palju kordi näinud, kuidas Mihklit on provotseeritud, tänaval kallale tuldud ja muud taolist - ta suutis end alati talitseda, võttis asja hoopis nii, et anname jobule andeks selle, mis tal puudu jääb. Ja ma uskusin ka, et tema jaoks eriti on naise löömine väär, just konservatiivses mõttes. Aga ta kukkus siin läbi. Ning kui inimene ei suuda kokku viia oma hoiakuid ja tegusid, siis tekitab see tema sisemuses jõhkra dissonantsi. 
Mihkel: Ei, see oli ka mulle suureks ja ebameeldivaks üllatuseks avastada endas selline võime.



Kuidas püüdsite probleeme lahendada varem, kuidas nüüd?
Kärt: Üldiselt kipun rääkimisega asju lahendama, aga Mihkel leiab, et see ei toimi. Rääkimisega on muidugi see häda, et võib juhtuda, et elad liialt sisse teise inimese arusaamadesse ja hingehädadesse. Kui varem lasin end Mihkli süngusest kaasa kaasa kista, võtsin selle ka enda omaks, siis nüüd olen selle justkui haiguse läbi põdenud ja tunneli teisest otsast välja tulnud. Olen kärsitu, tahan edasi liikuda ja ootan, et tema ka edasi liiguks. Ma arvan, et ta ka tajub, et mu tolerantsus jamade suhtes on otsas. 
Tahaks kõigile alkohoolikutele ning teistele oma elu ja lähedaste närvide raiskajatele, sõltlastele ja narkomaanidele panna südamele: lõpetage see jura enne, kui on hilja! Minge AAsse! Võtke ennast kokku! Suurem osa teist ei saa teist võimalust. Tõenäoliselt leiate te oma motivatsiooni siis, kui te oma murest halliks läinud “näägutavast” lähedasest ilma jääte. Ja väga tõenäoliselt on siis juba liiga hilja midagi päästa. 



Mihkel: Varem ma lähenesin nagu mehed ikka psühholoogilistele probleemidele, see tähendab imperatiiviga „Ignoreeri probleemi kuni see ära kaob!“(nali). Liialt rääkimisse ma tõesti ei usu, paljud asjad on psühholoogilise jõu ja enesekasvatuse taga. Nagu näiteks kehakaalu hoidmine: teooria on siin imelihtne, oleks vaid tahtejõudu!


Mida teete täna teisiti kui tegite toona?
Mihkel: Mina olen teinud kõik, et vältida tingimusi, mis võivad päädida destruktiivsuses, näiteks olen pöördunud täieliku kainuse teele, väldin olukordi, kus võib tekkida kiusatus. Olen muutnud elusihte ja mässan teises suunas, ei lase end igast kontekstist rebitud valestitsiteerimisest kõigutada jne. Eks oma osa ole saatusearmastusel, aga ka orgaanilisel küpsemisel ja täiskasvanumaks saamisel, näiteks igasugused emantsipatsiooni-ideed tunduvad tõesti üha totramate lasetehaigustena.
Kärt: Üks õppetund, mille olen saanud: ma ei hakka enam mitte kunagi kellegi teise jamasid nii suure pühendumisega lahti harutama ja lahendama. See imeb endasse nagu must auk ning lõpuks oled energiast tühi. Tagantjärele tundub mulle uskumatu, et suutsin sealt kõrvalt tööl käia ja ka ülikooli ära lõpetada. Sellest, kui viltu olin hakanud elama ja mõtlema, sain aru siis, kui käisin psühholoogi ja psühhiaatri juures. Muidugi, oleks vale öelda, et see kõik oli ainult Mihkli alkoholismi pärast, on olnud ka muid rusuvaid asjaolusid. Antidepressantide kohta öeldakse vahel hirmsaid asju ja ma väga kartsin neid, aga need rohud on kõige parem, mis on minuga juhtunud. Nüüdseks on kuur läbi, kuid need päästsid mu elu mitmes mõttes.
Kui keegi tunneb end selles kirjelduses ära, siis väga tahaks, et jõuaks kohale see sõnum: ära lase end pimedasse auku imeda! Sul on lausa moraalne kohustus enda vaimse tervise eest hoolitseda! Sa ei saa olla hea pereliige, hea elukaaslane või lihtsalt hea sõber, kui sa iseenda eest ei hoolitse. Aga ma saan aru ka, et seda nõuannet on raske järgida. Kuidas sa kõnnid minema inimese juurest, kes ennast lõhub? Kahtlen, et kellelgi siin üldse lõplikke vastuseid on.


Kas lapsesoov üks põhjus, miks tekkisid tülid?
Mihkel: Mingis mõttes küll, aga see on siiski ainult üks põhjus.  Kärdil pole arusaadavalt aega nii palju kui mul.  Feministlik ja emantsipatoorne üldhoiak on naistele siin kõva karuteene teinud. Ma käitusin alguses läbini feministlikult ja emantsipeerunult, tähendab, lähtudes hoiakust, et mina loon pere siis, kui mina ise heaks pean ja kui see naisele ei sobi, siis on see tema mure, otsigu uus mees või mis iganes. Naine saab laste saamisega märksa vähem venitada kui mees ja ammugi pole tal aega ega valikutki muudkui otsida meest, kes oleks valmis peret looma ja kellele saab kindel olla. Oma võrdsete õiguste otsas istudes käitusin tõeliselt egoistliku sitapeana ja mu feministlik retoorika legitimeeris mu käitumise täielikult. See on veel üks põhjus, miks Kärt oma avalikus seletuskirjas oli feministide peale nii verine, kuigi viimased oma ahtas stereotüüpses mõtlemises ei saanud Kärdist arugi. Kärt ütles väga täpselt, et põrusin just nimel konservatiivsetest väärtustest vaadatuna, konservatiivse mehena. Ma leian, et Kärdil oli selles osas täiesti õigus. Võrdõiguslikkus saab olla ainult võrdviljatuses, elu jätkumine vajab koostööd ja üksteisega arvestamist. Pere tugineb mehe ja naise koostööle, mitte mingile lepingule võrdõiguslike osapoolte vahel. Mees ja naine, nagu iga liigi isane ja emane, on kujunenud koevolutsioonis, koos. Mehesse ja naisesse on evolutsiooniliselt sisse kirjutatud justkui ürgne koostöö-ootus, rollijaotus, mille järgi, kujundlikult, mees ostab kalli munaraku koos emakateenusega ja pakkub vastu turva- ja kindlustunde. Ses mõttes olin väljenduselt täpne, kui mainisin oma avalikus kirjas Kärdi sooraevu. Loomulikult, sooraev on täiesti põhjendatud kui teine sugu järjekindlalt keeldub ürgse lepingu täitmisest. Muide, A.H. Tammsaare „Juuditis“ on suurepärane ilukirjanduslik näide naiselikust sooraevust. Ja Shakespeare “Othellos” mehelikust sooraevust.



Kärt:  Mihkel liialdab kui taandab siin minu rahulolematuse tema kui mehega minu lapsesaamise soovile. Tegelikult oli mul see probleem juba lahendatud, ammu enne kui tülid muude asjade pärast füüsilises vägivallas päädisid. Teatasin Mihklile, et kui tema lapsi ei soovi, siis palun väga - on tema valik, kas lapsel, kelle mina kindlasti saan, on tema geenid. Sest kaua sa ootad mingi otsustusvõimetu tegelase taga? Noh, selle peale avastas ta, et ta tegelikult ikka ei olegi nii otsustusvõimetu. Olgu öeldud, et see avastus on minevikus ja pole enam ammu aktuaalne. Ja see ei olnud ka põhjus, miks asjad nii kiiva kiskusid.


Mihkel kirjeldas vaid enda hoiakut, kuid ta pole kaugeltki ainus mees, kellel on meri põlvini olnud. Naisel on võimalik oma lapsele isa valida, kuid mida teha siis, kui oled teinud enda meelest õige valiku ja lapse saanud, aga mees veab alt? Tundub, et naine peab olema hiromant, ennustaja või nõid. Naine peab oskama ette näha, millises suunas tundleb ja tõmbleb mees viie, kümne, kahekümne aasta pärast? Naise vastutada on see, et mees oleks vastutustundlik isa? Naisliidu statuut näeb kah seda ette. Mulle tundub see äärmiselt vastik, aga üldsegi mitte vasakliberaalsest või feministlikust vaatenurgast, vaid vastupidi, konservatiivsest. Ühiskondlikest ootustest vabastatud mees saab üsna hõlpsasti perekonna juurest uue armastuse juurde minna või otsustada hoopis, et tal on vaja “ennast leida”. Mehe perekond ja ühised tuttavad ei kergita kulmugi, lähevad hoopis uude pulma, kus “igavest armastust” tõotatakse.




Hetke võiks mõelda selle peale, kuidas me suhtume isadesse, kes perekonna juurest lahkuvad ja uue sigitavad - ning kuidas me suhtume juhtumitesse, kus niimoodi käitub naine. Standardid on hoopis teised. Vabadusi on väga palju, eriti mis puudutab eraelu, ning väga paljud mehed kasutavad ühiskonna vabameelsust väga julmalt oma naise ja laste arvelt ära. Iroonilisel kombel aitavad sellele olukorrale, emantsipatsioonile ja naiste üksikvanemlusele, teiste liberaalset õndsust kuulutajate seas kaasa feministid.


Mihkel, Sa ütlesid, et vägivallavaba perekond on utoopia – räägiksid Sa ehk sellest pisut pikemalt, miks Sa niimoodi arvad? Mida arvab Kärt?


Mihkel: No see oli kilks-kolks vastus Hannes Hermaküla küsimusele, mille klikinäljas lollmeedia kiirelt rubliiki “Uskumatu!” pistis, et õilislillekesed saaksid kommentaariumis ennastimetlevalt ahhetada ja virginiawoolflased Facebookis oksekaktusi jagada. Perekond kui institutsioon ei saa kunagi olema 100% vägivallatu, alati jääb eksiteerima perekondi, kus esineb vägivalda. Nagu ka ühiskond tervikuna ei muutu kuidagi kuritegevusvabaks. Sellest aga ei järeldu kuidagi, et peaksime vägivalla vastu võitlemise lõpetama. Elu suurimad ja kangelaslikumad võitlused ongi võidulootuseta. Võitlus rumaluse vastu, võitlus kuritegevuse vastu, võitlus haiguste vastu. Ometi on meil haridusasutused, kohus ja vanglad, haiglasüsteem. Inimene on paraku ebatäiuslik ja ebatäiuslik on ka kõik, mis ta loob, aga selle välja ütlemine ei ole üleskutse allaandmisele, vaid vastupidi, suuremale pingutusele. Me ei söö ju usus, et kõht saab lõplikult täis. 
Teine asi on see, et kuidas reageerida vägivallale ja kuidas seda vähendada. Mingi raskesti lahendatava probleemi puhul haaratakse tihti pigem psühholoogilise kohandumise järele, kui hakatakse reaalselt asju parandama. Esimest nimetada rituaalseks käitumiseks. Nii nagu kamp poliitikuid pistis valge lindi rinda, et näidata solidaarsust lähisuhtevägivalla all kannatajatele – kena žest ja rituaalike ja kõik, punkt. Rituaalse käitumise järgi haarataksegi siis, kui ei osata või taheta probleemiga reaalselt tegeleda. Perevägivalla puhul eelistatakse üsna valdavalt rituaalset käitumist ja psühholoogilist kohandumist. Näiteks feministlik sotsiaalmeedia rakuke „Virginia Woolf Sind Ei Karda“ jagab mõnda lähisuhte vägivalda kajastavat linki ja siis selle alla panevad kõik oksendava kaktuse pildi ja tunnevad, et on andnud oma panuse maailma paremaks muutmiseks. Või siis korrutatakse sõnamaagilist vormelit „Vägivallale ei ole õigustust!“. Sellised rituaalkäitumised aitavad psühholoogiliselt kohaneda, aga paraku ka tapavad igasuguse arutelu sel teemal ja raskendavad nõnda olukorra reaalset parandamist. Feministlik diskursus, mis on juba ammu mandunud suuresti marksistliku haritlasviha soospetsiifiliseks erivormiks, on ennast peavooluna nii tugevalt kehtestanud, et on muutnud avaliku debati täiesti võimatuks. Järele on jäänud mingi ebakonstruktiine moralistlik huilgamine ja plakatitega vehkimine või siis eepiline kollektiivohkamine. 
Ilmekas juhtum oli näiteks Hanno Pevkuri sõnavõtt sel samal emadepäevaseminaril, kus ta tõi uuringu tulemustena välja, et küsitluses, kus uuriti kui suureks probleemiks peetakse lähisuhte vägivalda, vastas üks protsent, et ei oska öelda, neli protsenti ei pidanud eriliseks probleemiks ja kõik ülejäänud - see tähendab 95%! - pidas üsna suureks ja väga suureks probleemiks (kus juures kolm neljandikku ehk tugev enamus kohe väga suureks probleemiks!) ometi ütles ka tema ohkega, et suhtumise osas on veel väga palju tööd teha! Ja samas näitavad need samad faktid, mida ta just ise välja tõi, et suhtumine on enam-vähem ainus asi mis meil korras on! 95% peab lähisuhtevägivalda tõsiseks või väga tõsiseks probleemiks! Isiklikust kogemusest võin samuti kinnitada, et kuigi ma pole kuskil vägivalda õigustanud, kuigi ma olen kriminaalkorras karistatud, rahaliselt karistatud, töö kaotanud, perekond on väga palju kannatanud, meedias tambiti väga üksmeelselt maa sisse, siis ikka leitakse, et repressiooniaparaat on vähetõhus ja ühiskonnas levivat vägivalla õigustamine!? Feministlik ajukahjustus on nii võimas ja meedias nii domineeriv ja üldlevinud, et igasugune arutelu algegi kisatakse primitiivsete loosungitega surnuks.
Näiteks lähisutevägivalla esmajuhu dekriminaliseerimine on igati mõistlik, sest siis ei teki süüdlasele täiendavaid piiranguid tööturul ja seega on vähem tõenäoline, et ta jääb riigi ülal pidada – olgu või töötu abiraha näol – vaid vastupidi, saab anda ühiskonnale rohkem tagasi juba maksude näol, rääkimata võimalikest alimentidest. Aga isegi sellise täiesti mõistliku ettepaneku tegemine on tugevalt raskendatud. Proovige, pange loo pealkirjaks „Naisepeksjast kultuurikriitik Mihkel Kunnus teeb ettepaneku perevägivald dekriminaliseerida“ ja lollfeministid räuskavad kommentaariumis teil serveri umbe pealkirjast kaugemale jõudmatagi.



Kärt: Kõik oleneb sellest, mida me vägivalla all mõistame. Kui vägivalda piiritleda kitsalt kui tahtlikku ja füüsilist, siis kindlasti on peresid, kus seda ei juhtu. Hoopis iseasi on see, kui me mõistame vägivalla all midagi laiemat, näiteks vaimset ja psühholoogilist vägivalda. Päris käest ära läheb aga see, kui iga arvamuste erisus ja konflikt vägivallana määratleda. Mul on raske uskuda, et on peresid, kus ühtegi konflikti pole.


Tavaks on öelda, et kes mustrid jäävad korduma – kas teie puhul võib öelda, et tegemist oli ühekordse eksimusega   ning edaspidi analoogseid asju ette ei tule ja lähete edasi rahumeelselt?
Kärt: Kui minuni jõudis arusaam, et liiga suure tõenäosusega on siin tegu vägivaldsuse mustriga, siis kolisime lahku. Mihkel oli siis veel arestikambris, kui see juhtus. Olin nii palju üritanud, nüüd lõikasin kõik jõhkralt ja järsku läbi. Kui jäin omaette, siis väga valusalt, aga ilma kauplemiseta võtsin omaks selle teadmise, et nii nüüd ongi. Avastasin, et elu läheb tõepoolest edasi ja suudan tegelikult üksi õnnelik olla. See andis enesekindlust. Ma arvan, et edaspidises ja nüüdki on võtmeline see kogemus või teadmine, et kõik võib päriselt ka läbi saada, kui me liiga palju õigest käitumisest hälbime.
Mihkel: Mustrid jäävad korduma, kui midagi ei muutu. Ma arvan, et meie oleme muutnud palju. Aga muidugi tõsi on ka see, et ütlus „Suhtega peab vaeva nägema ja tööd tegema“ pole tühipaljas sõnakõlks.



Kuidas tülisid vältida?
Mihkel: Kui see on nõu küsimine, siis ütleks ehk ühte hästi praktilist asja: tasub mõelda sellisele proosalisele asjale nagu tuju. Ei maksa hakkata asju arutama, kui tuju on halb, siis tasub alati viivitada. Ja parem kui miski ei valutaks, ei hammas, varvas, ega küünarnukk. Kõht ei tohi ka tühi olla, sest nälg tõesti teeb tigedaks. Ja magamatuski.
Kärt: Misasi on üldse tüli? Konflikt? Mulle ei meeldi see hoiak, et ära räägi halba, ära näe halba, ära kuule halba - ma arvan, et see on täielik jama. Mulle tunduvad kahtlased sellised   inimesed, kes kõik halva vaiba alla pühivad ja harmooniat teesklevad. 

Aasta lõpus saab teist kahest kolm – millisena näete ette elu tulevikus?
Mihkel: Suhte kohalt olen pigem optimistlik. Rohkem kui pooled abielud lahutatakse, aga vaevalt et see neisse sisse on planeeritud. Seega võib öelda, et enamike inimeste jaoks on kooselu pettumuseks ja võime valida õiget kaaslast ebapädev. Arvan, et meil ei ole üksteise suhtes ebarealistlikke ootusi ja pimedat armunujoovastust ning on selle võrra kergem.
Kärt: Üks asi tuleb ära täpsustada. Kõik rasedused ei kulge õnneliku lõpuni ehk terve ja elusa lapse sündimiseni. Liiga palju on naisi, kelle rasedus näiteks mingil põhjusel katkeb - ning alles siis saavad nad teada, kui levinud sellised komplikatsioonid on. See on ka põhjus, miks hoiatatakse, et ei maksa rasedusest liialt vara rääkida. Jääb mulje, et tegu on millegi häbiväärsega, mis tuleb õnnelikest ja normaalsetest roosas mullis elavatest inimestest eemal hoida. Mulle selline suhtumine ei istu.



Kas saate mõlemad öelda, et olete teineteisele kõik minevikus juhtunu täiesti sajaprotsendiliselt andeks andnud ega tuleta seda enam teineteisele meelde või tuleb vahel endiselt jutuks?
Mihkel: Unustamine on võime, mis tahtele ei allu. Tuleb hoida nägu valguse suunas ja keskenduda positiivsele. Ja see on inimliku tahtejõu küsimus, mitte mingi intellektuaalne probleem. Eks igaühel ole kui võtta varnast see tigedushetkedel meenuv nimekiri, mis pikeneb iga tüliga ja millest saab alati võtta süüdistusi ja etteheiteid teise madaldamiseks ning enese õigustamiseks ja oma minapildi dramatiseerimiseks. See halb kalduvus iseloomustab paraku nii üksikinimesi kui rahvusi.
Kärt: Kui ma saan kunagi teada, mida tähendab millessegi 100 % uskuda, siis saan sellele küsimusele vastata.


Ehk oskate te jagada soovitusi teistelegi – kuidas minna edasi pärast seda, kui omavahel on justkui lootusetult raksu mindud ja muud väljapääsu peale lahkumineku esiti ei tundu, kuid see ei tundu parim variant – mida teha ja mida jätta tegemata, et pärast perevägivalda ja sellega kaasnevat karistust on võimalik edasi minna ikka koos mitte eraldi?
Mihkel: Ega väga olegi võimalik. Politseisse pöördumine on eelkõige vajalik põrgulikuks muutunud perekonna lõhkumiseks. Iga suhe ja perekond põhineb meie-kategoorial. Meie tähendab omasid, oma inimesi. Ja omad on need, kelle suhtes rakendatakse teisi reegleid, teist suhtumist, kui nende suhtes, kes ei ole omad. Kuhu tõmmatakse piir omade ja mitte-omade vahel, on muidugi suhteline, aga see ei muuda psühholoogilist fakti. Universaalne õiglus ja õigus sellist kategooriat aktsepteerida ei saa – õiguse objektidena on kõik inimesed võrdsed, seega tähendab, et perekonnasuhete allutamine universaalsele õigusele ja õiglusele tähendab selle psühholoogilist hävitamist (soovitan selle paremaks mõistmiseks Juri Lotmani esseed “Mõistete “häbi” ja “hirm” semiootikast kultuurimehhanismis”). Perekond, kus piltlikult öeldes on kohtunik ja politsei alati elutoas ja köögilaua taga, ei ole perekond. Omad on need, keda usaldatakse ja keda ei reedeta ning selle suhte pitseriks ei ole (kirjalik) leping, vaid just nimelt lepingu puudumine (inimesele, keda usaldad, laenad raha ilma lepinguta, eks). Aforistlikumalt väljendudes: usaldus ei ole lepingu eriliik, vaid pigem lepingu eitus. Seega riigimuskel sobib eelkõige perekonna lõhkumiseks, võibolla kõlab see naiivselt või läägelt, aga perekond, kus rusikaid ei lasta käiku ainult hirmust politsei ees, pole enam perekond.
Alkoholist loobumine, tervislik toitumine ja kerge füüsiline koormus ning korralik uni aitavad rohkem kui tonn eneseabiraamatuid.


Muide, Buddhale omistatakse ütlus “Mõned ei saa aru, et meil tuleb siin surra. Kes sellest aru saavad, lõpetavad kohe oma tülid.” Kujutle teine surnuks – kui tahad talt sel hetkel nuttes andeks paluda, siis on asjad üldjootes korras. Kui see kujutluspilt jätab külmaks või lausa rõõmustab, peaks kiiremas korras suhte lõpetama.







Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:37 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


26. aprill 2017Isiklikke teadaandeid 2 


See oli eelmisel nädalal. Mõlgutasin parajasti tööst, sest isaks saades ei saa ma enam nii askeetlikult ja nii väikse käibega elada, kui helistas mu oma isa ja kutsus metsa appi. Vähemalt tavaliselt on see mets. Tööks on liinikaitsevööndi markeerimine. Eesti Energia on otsustanud liinikaitsevööndit laiendada (metsa võetakse selle käigus kõvasti maha, sest liinide kogupikkus on suur).
Mina kõnnin ultrahelisaatjaga liini all ja isa vastuvõtjaga liini kõrval. Või no mis nii väga kõrval – 40m kaugusel.

Seekord sattusime aga asustusele. Mõtlesin mõrult, et Mikita maavanaemade surmasaadik on igati sobiv amet inimesele, kel on head teadmised taimedest, kes seaduse järgi õpetada ei tohi ja kes enam liialt muretsema ei pea, mida hulgad tast arvavad. Eks need liinid olid nõukogude ajal veetud nii nagu plaan kaardil ette näeb ja punkt. Kui mõni talu ette jääb, siis häda talule. Nüüd liinikaitsevöönd laienes ja sellesse jäävad puud läksid mahavõtmisele. 



Lähedalt annab sakraalrajatise mõõdu välja küll


Isa märkis üles iga mahavõetava puu, selle liigi, kõrguse ja tüve läbimõõdu rinna kõrguselt (seda mõõtsin mina) ja nii kogu kaitsevööndi ulatuses eramaal. 

Ühtegi meest ei kohanud, ühtegi noort ei kohanud, ainult maavanaemad. Mõnel vedeles isegi mänguasju hoovil. Üldiselt oldi väga leplikud (eriti üks, vene keelt kõnelev, see suhtus meisse vist nagu tsaari esindajatesse), ainult ühel valgusid silmad vett täis ja hakkas paluma, et tal mees surnud (olid vist mehe istutatud puud) ja lõigaku siis pool, ainult latv, kui nii väga lõikama peab. Isa seletas, et meie ainult kirjutame üles ja tähistame ega lõika midagi, tema on pensioneerunud taksaator, kes teeb alltöövõttu. Ja et need, kes lõikama tulevad, ei puutu ka õigupoolest asjasse, vaid on teisele firma alltöövõtjad. Mis on tõsi. Vahetult puutub inimene kokku ainult nendega, kellest otsustajateni on päris mitu lüli.


Üldiselt olid memmed jutukad ja rääkisid heal meelel puude lugusid. Isale puud meeldivad ja ta räägib neist heal meelel.

„Mihkel, mõõda see ... pirn?!“
„Ca 35! See on üks pagana suur pirn.“
„Ei tea, kui vana see puu on?“
„Oi, väga vana. See on kohe talu ehitamise ajast. Mujaltki käidi siin korjamas, näe, siin neid mitu. Sellised väiksed, millest kompotti tehti. See on mu isa istutatud, neli põlve on siit söönud.“
„Nojah, see jääb igatahes teile. Pirnist saab asju nikerdada, kvaliteetpuit. Kas see on see Tartu sort?“

Mõni pärn ja tamm oli nii jäme, et pidi kahekesi mõõtma, sest üksi ei saanud mõõdulinti ümber. Äkki ka Eesti Energia valmistub kliimasoojenemiseks, sest see peab olema ikka vähemalt troopiline tsüklon, mis 40m kauguselt selliseid puid kõrgepingeliinidesse virutaks...
Taluõued olid elavaks tõendiks Kalevi Kulli kreedole, et aias olgu ainult põlisliigid. Liigirikkus oli väga suur ja läbipõimunud. Mõnes kohas takerdus isagi, ometi tunneb ta taimi väga hästi.



"See on selline väikeste valgete õitega ja magusate lehtedega"





Kujund „Mikita maavanaemade surmasaadik“ hakkas kohe esimese talu juures kummitama. Sisuliselt käisime talust tallu (oli ka selliseid väiksemaid, suvilalaadseid elamisi) ja teatasime, millises ulatuses see peagi lagedaks tõmmatakse. No kellele see meeldiks. See töö on veel hullem kui kohtutäituri oma vms.


Ajauksed muudkui sulguvad. Eile matsin oma maavanaema (Linda Kunnus 5.II.1925-21.IV.2017). Ei usu ma mingisse karmasse. Vanaisa suri eelmisel suvel st 2016 ja nad olid abiellunud 1949. Kuuekümne seitsme abieluaastaga kasvab päris kokku, eriti talus, kus loomad hoiavad sunnismaisena. Ja kui üks sureb, hääbub ka teine kiirkorras.


Matus oli luterlik. See üllatas mind, aga ainult korraks. Vanaema oli ju usklik. Või vähemasti nii oli ta kaude öelnud. Ega see millestki välja ei paistnud. Kirikus ta ju ei käinud. Võimalik, et see oli abikaasa Johannese pärast. Oli viimane ju Waffen-SSi relvagrenader, „musta märgiga valge lind“ ja pidi „olema madalam kui muru“ nagu ütles matusetalitust läbiviiv kirikuõpetaja, kes on ühtlasi ajalooõpetaja. „Rääkimine hõbe, vaikimine kuld“ oli igatahes praktiliseks eluprintsiibiks. Või pigem praktiliseks ellujäämisprintsiibiks. Igasugune kurtmine oli ka nulli keeratud. Vanaema ei hädaldanud kunagi, imestas, rääkis kaasa, aga üldiselt oli suhtumisega, et mis tema neist uue aja asjadest. Kui Ott Sepp mängis „Tujurikkujas“ Jumalat, siis küll ütles, et nii poleks pidanud tegema. Kogu kommentaar.


Kuigi ta pärines väga vaestest oludest (seegi maja ehitati saunas elades), oli neil siiski vähemalt üks raamat, mis oli soetatud juba õige ammu. Uus ja Vana Testament, 1739. Tähendab, Eesti kirjakeele kanoniseerinud piiblitõlge. Selle pärandas ta mulle juba mõne aasta eest (kuigi mul juba on raamat).
Ja see tohutu lüpsmine. „Lehmal ei ole pühapäeva,“ ütles ta ikka. Lehmade kaupa randmemaratoni, päevast päeva (õigemini poolööst, esimeseks lüpsiks ärgati viie paiku). Eredalt on meeles, kuidas ta tõmbas udarast otse tassi ja ma jõin seda. Ja mis kõige uskumatum, ma mäletan, et mulle maitses see (praegu tekitab mõtegi sellisest lehmakuumast piimast kerget iiveldust).

Heina sai teha muidugi pikali kukkumiseni ja heintes magades võis end päris sügavale ära magada, kui kuhi oli korralikult sõtkumata.

Ja kurja kuke käest päästis mu ära. Mu esimene tõsisem fight oli kurja kukega ja ma olin selgelt alla jäämas, veritsesin päris kõvasti.




Kärt ütleb, et meie lapsel süda juba lööb. Ta hoiab end nende asjadega väga detailselt kursis. Näiteks sellise video linkis mulle eelmisel nädalal.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:11 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
23. aprill 2017Inimene laskub tsivilisatsiooniredelil mitu astet madalamale 
Ilmus ajalehes „Postimees“ 22.04.2017




Inimene laskub tsivilisatsiooniredelil mitu astet madalamale




MIHKEL KUNNUS


Jon Ronson. Ah et sind on avalikult häbistatud. Tõlkinud Hels Hinrikson. Kirjastus Hea Lugu. 2017. 240 lk.

Sotsiaalmeedia puhul oli suurepärane see, et see andis hääle hääletutele inimestele. Ärgem muutkem seda maailmaks, kus kõige targem viis ellu jääda on taas hääletu olla.


Valdavas osas õhtumaades kadus avalik häbistamine 18. ja 19. sajandi vahetuse paiku. Humaansed väärtused võitsid aegamisi barbaarseid praktikaid, kus kiiremini, kus aeglasemalt. Üks Ameerika Ühendriikide rajaja, peenetundeline Benjamin Rush kirjutas 1787. aastal essee, milles kutsus üles kuulutama ebaseaduslikeks jalapakke, piitsutamist, häbiposti ning kogu seda jäledat ja barbaarset vaatemängu, mida toonased karistuspraktikad hõlmasid. Ta soovitas selle asemel viia kurjategija kuhugi varjatud kohta ja teha talle kehalist valu, sest avalik alandamine on liiga julm. Benjamin Rush arutleb: „Avalikku teotust peetakse kõikjal jubedamaks karistuseks kui surma. Näib kummaline, et avalik teotus võeti kasutusele surmast leebema karistusena, kas me siis ei teadnud, et inimmõistus jõuab igas valdkonnas tõeni harva enne, kui on kogenud eksimuse äärmust“.
Aastal 2015 avaldas Briti ajakirjanik ja publitsist raamatu „Ah et sind on avalikult häbistatud“ (e.k. 2017) ja see leidis elavat ja tunnustavat vastukaja. Selle arutleva uurimuse lühisõnum kattub ühe peatüki pealkirjaga - „Inimene laskub tsivilisatsiooniredelil mitu astet madalamale“. Jon Ronson käsitleb avaliku häbistamise tagasitulekut seoses sotsiaal- ja netimeediaga. Ta toob ridamisi näiteid, kus avalik häbistamine või isegi hirm selle ees on nii suur ja talumatu, et inimesed eelistavad kergemat karistust – (vaba)surma. See teema pole ka meile võõras: nii mõnigi juhtum teismelistest, kes valivad netihäbi eest põgenemiseks vabasurma, on meil meediast läbi jooksnud (peaaegu iga laps, keda laste psühholoog nüüdsel ajal kohtab, on saanud haiget millegi pärast, mis juhtus sotsiaalmeedias).
Jon Ronson käsitleb eelkõige siiski vähem fataalseid juhtumeid, kus hävivad „pelgalt“ töökohad, perekonnad ja saavutusvõimalused.


Võtame ühe kohaliku näite. Septembris 2016 ilmus erinevatesse uudisportaalidesse järgmine pealkiri: „Järvamaal teipis sobitusrühma õpetaja autistlikul lapsel suu kinni“. Sekunditega mobiliseerus hord tugitoolikohtunikke ja hiireklikitimukaid ühes isikus ning kogu kommentaarium tõusis hoobilt tagasõrgadele, silmad verd täis ja hinges pidulik õiglusjanu ning asuti võistlema selles, kes suudab „sadistkasvatajale“ õiglasema (loe: julmema) saatuse välja mõelda.
Möödus mõni aeg ja ilmus teine uudis: „Lapsel teibiga suu sulgenud kasvataja jäi tööta“.
Ja viimaks novembris ilmus veel üks uudis, milles anti teada, et prokuratuur lõpetas kriminaalmenetluse aluse puudumise tõttu. „Kriminaalasja materjalidest selgub, et erivajadustega 4-aastane poisslaps, hakkas lasteaias uinaku ajal hääli tegema, millega segas teisi lapsi. Kasvataja üritas last sõnadega maha rahustada, kuid see ei mõjunud. Pärast seda võttis kasvataja umbes 3 cm pikkuse maalriteibi tükikese ja palus lapsel seda oma sõrmega suu peal hoida. Laps pidas sellist tegevust mänguks ning jäi rahulikult magama.“ ja „lisaks sellele jõuti järeldusele, et kõnealust sündmust kirjeldanud meediakajastused olid eksitavad “(Õhtuleht, 24. XI. 2016).
Ei midagi erilist, lihtsalt lühinägeliku karjainstinki laviin ja üks hävitatud psüühika, ei muud. „Mõnikord tundub, et me eelistame pigem, et keegi end ära tapaks, selmet sotsiaalmeedias oleks igav päev,“ nendib Ronson mõrult.
Üle mitmesaja aasta on meil jälle võimalus määrata kui karm on karistus. Ja seda ilma vähimagi kompetentsita, toetudes kuulujuttudele ja üleväsinud netilehetoimetaja pealkirjavalikule.


Jon Ronsoni raamat aitab teadvustada, milline julm ja barbaane monstrum võib olla uudne tehnoloogia, kui see annab võimenduse inimese sotsiaalse loomuse tumedamatele tungidele. Alalises klikinäljas internetimeedia sõnastab uudisnupu võimalikult skandaalselt, isegi kui selles nime ei kasutata, guugeldatakse see minutitega välja ja sotsiaalmeedias vallandub primitiivsest ja nartsissistlikust õiglusjoovastusest kantud nõiajaht.
„Kas Twitterist on saanud omakohus?“ küsib Ronson ja vastab, et „meist kellelgi ei tulnud pähe mõelda, kas inimene, keda olime äsja häbistanud, tundis end hästi või oli omadega läbi. Kui häbistamine toimub nagu kaugjuhtimise teel tehtud droonirünnak, siis ei ole vaja vist kellelgi mõelda, kui metsik see ühine jõud võib olla. Lumehelbel pole kunagi vaja tunda, et ta on laviinis süüdi.“













Vt ka Priit Hõbemägi EEs
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:16 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
"Alistumine" ja "Eesti ümberlõikaja" 
Ilmus ajalehes "Sirp" 07.04.2017




Quo vadis, Euroopa? Quo vadis, Eesti? 
Michel Houellebecqi ebaveenev resignatsioon ja Mihkel Muti melanhoolne antifanaatikum


Michel Houellebecq, Alistumine. Prantsuse keelest tõlkinud Triinu Tamm, toimetanud Leena Tomasberg. Kujundanud Toomas Niklus. Varrak 2016, 208 lk
Mihkel Mutt. Eesti ümberlõikaja. Toimetanud Hille Lagerspetz. Kujundanud Tiina Tammetalu.
Fabian, 2016. 206 lk.


MIHKEL KUNNUS




Küllap on Michel Houellebecqi „Alistumine“ (edaspidi: A) ja Mihkel Muti „Eesti ümberlõikaja“ (EÜ) Eestis ajakirjanduslikult kõige kajastatumad kirjandusteosed möödunud aastast, miska ma ei hakka siin neist tutvustavat ülevaadet andma, vaid eeldan, et lugejal on see juba olemas. Vaimuilma fragmenteerumise ja kajakambritesse sulgumisel ajastul on väga vajalik, et oleks mõningad teosed, mida on lugenud võimalikult paljud ja mis kasvatavad seeläbi üksteisemõistmiseks vajalikku ühisosa. Seega rääkigem neist ikka ja veel. Pealegi on antud teoste teema ülimalt aktuaalne.


Pärilikkus ei ole poliitiliselt korrektne
Üks ideoloogiliselt laetud ja mitmetähenduslik sõnaühend, mida Houellebecqi retseptsioonis sageli kohtab, on „poliitiline korrektsus“. Houellebecqi poleemilisus tulevat tema teoste suurest poliitilisest ebakorrektsusest. Sellesse ujuva tähendusega fraasi koondub palju probleeme küll, sest ideologiseeritakse nii poliitilist korrektsust kui ka rünnakuid selle vastu. Ometi on nii poliitilist korrektsust kui ka selle mõningast eiramist vaja. See tuleb sellest, et õhtumaise kultuuri alusväärtused on seesmiselt vastuolulised. 
Tihedaimalt on vastuolu pakitud ehk mõistesse „inimene“. Ilmar Vene sõnadega: „Kõigepealt ilmuks ülesanne asendada [inimese] essents teadusliku definitsiooniga, ja seepärast küsime: kuidas määratleda inimest? Sajandeid on seda tehtud, ilma et oleks jõutud rahuldava tulemuseni; ja juba ette võime olla kindlad iga järjekordse katse ebaõnnestumises. Sest kui paindlikuks ja hõlmavaks me definitsiooni ka ei muudaks – alati võib ilmuda oponent, kes mõnele erilisele puuetega inimolendile viidates küsib: kas siis tema inimene ei olegi? Ja säärast küsimust kardetakse kõige rohkem; me ju teame, et niipea, kui vihje inimestevahelisele erinevusele on langenud, jääb fašismini veel ainult kiviga visata. Siin kohtume uusaja põhivastuoluga kogu ulatuses: inimsuse religioon seab end otsustavalt vastu (loodus)teaduslikule üldsuundumusele.“i
Mõtleja ja analüütikuna on Houellebecq üsna keskpärane, tema aktuaalsus ja kõnetavus seisnebki eelkõige selles rollis, et hüüab „Kunigas on alasti!“. Selles mõttes on ta nagu ilukirjanduslik Thilo Sarrazin, Saksamaa endine poliitik ja tippametnik, kelle suurus ja märgilisus ei seisne samuti mõtlemise nõtkuses ja keskpära ületavas eristusvõimes, vaid teatud intellektuaalses aususes, mis ületab kohalike kultuurinormide piiri.
Muti teose alguses arutlevad kaks kõrget euroametnikku Ida-Euroopa probleemide üle. Ida-Euroopast rääkides peavad nad olema poliitiliselt korrektsed, aga mitte sedavõrd nagu Aafrika maade suhtes, millega „olid reeglid karmid, nende kohta ei tohtinud ühelgi juhul öelda, et nemad on „ora seal samuseski“, isegi kui nad seda olid“ (EÜ, lk 14). Vanem ametnik ütleb seal idaeurooplaste kohta nõnda: „Peaks olema selge, et see rong, mille pealt neid pool sajandit tagasi maha kisti, on vahepeal väga kiiresti sõitma hakanud. Loomulikul teel nad järele ei jõua. [---] Ida-Euroopa elu ei tõuse tervikuna kunagi samale tasemele nagu vanades maades. Aga teate, paradoksaalsel kombel liigutab mind sel puhul, et keegi ei ütle, mismoodi asjad on. Just selles väljendubki Euroopa suur solidaarsus! Ühed ei tunnista, et nad on kehvemad ega saa kunagi vanadega võrdseks – see on nende panus solidaarsuspakti. Teised aga teevad näo, et nad ei olegi paremad ning et Ida-Euroopa on kõige kiuste nendega võrdne. Selles hoiakus väljendub nende solidaarsus.“
„Kui kaval, ja kui ilus!“ õhkas Janosz.
„Jah, selles on tõesti midagi lausa religioosset,” lausus van der Velde mõtlikult“ (EÜ, lk 22, rõhutus originaalis – M.K.).
Mutt on siin väga täpne. Samuti on kõnealune struktuur küllalt universaalne. Õhtumaine kultuur – see, mille võimaliku hääbumist kõnealused teosed käsitlevad – kätkeb endas teatud religioosset laadi tabusüsteemi, et mitte öelda tõe-eiramist, mis ongi parim ja kultuurseim lahendus sellele insenertehniliselt lahendamatule probleemile, s.o inimsuse religiooni ja (loodus)teadusliku üldsuundumuse vastuolule.ii Loomulikult lööb see (loodus)teaduslik üldsuundumus kõige tervavamalt sinna, kus puudutab kõige otsesemalt inimloomust, tähendab, bioloogia kaudu. Vene: „Lihtsamaid ja sagedasemaid näiteid pakub ootuspäraselt argipäev; tuletagem kas või meelde, missuguse hoolikusega jagatakse tervishoiualaseid tarkusi. Alles viimasel ajal on ilmunud uus tegelane, loomulikult kõhklemisi tehtava vahelepoetuse kujul, „pärilikkuse faktor“; ja kui ta on korraks vilksatanud, tuleb häälekas heastamine: palju, väga palju siiski on ka meie endi teha! [---] Peaks aga mõni tegema kindlaks, et paljuski oleme sõltuvad looduslikust paratamatusest, siis sellist teadmist meile vaja ei ole. Oleme ju inimesed, igaüks osake praegusest ülimsusest, ja mis kõige tähtsam: võrdväärne ja ülejäänute suhtes võrdsete võimalustega osake. Näpuga näitama hakata, et see või too isik on ilmselges halvemuses, saab ainult (nagu üteldi Prantsuse Revolutsiooni ajal) inimsuse vaenlane.“iii
Selle valukoha pidevalt tuikavat akuutsust markeerib Muti teoses eri tegelaste aeg-ajalt korduv repliik „Mina olen ka inimene!“, s.t „võrdväärne ja ülejäänute suhtes võrdsete võimalustega osake“.
Houellebecqi bioloogilised teadmised on õige triviaalsed, aga see ei tähenda, et valed. „Alistumise“ peategelase François’ ühe kolleegi abikaasa töötab Prantsuse siseluures ja selgitab Islamiliidu eripära: „[M]itmed poliitilised teemad jätavad neid samahästi kui ükskõikseks, ja eelkõige ei näe nad kõige keskpunktina majandust. See osa rahvastikust, kes kõige arvukamalt järglasi saab ja kes suudab edukalt oma väärtusi edasi anda, on võitja. Nende silmis see just täpselt nii lihtne ongi, majandus, isegi geopoliitika, on ainult puru silma ajamine: see, kes kontrollib lapsi, kontrollib tulevikku ja kogu lugu“ (A, lk 56).
Lühimalt: Islamiliit panustab igasuguse häbita „pärilikkuse faktorile“, nii lihalikule kui ka vaimsele – omad lapsed, omad väärtused. Geneetiline pärilikkus ja mittegeneetiline pärilikkus.
Bioloogia on siin üleüldse üsna halastamatu, sest ütleb, et elu polegi suuresti muu kui pärilikkus, küll väikeste muudatustega (ja biparentaalsuse korral geneetiliselt rekombineeruv), aga siiski pärilikkus. Ning kultuuri üks laiemaid definitsioone on samuti pärilikkusele toetuv – kultuur on mittegeneetiline pärilikkus. 
Mäss pärilikkuse vastu – et mitte öelda mäss elu olemuse vastu –, mis sai erilise hoo sisse Prantsuse revolutsiooniga, on õhtumaise kultuuri pärisosa. 
Houellebecqi teoste peategelaseks on ikka blaseerunud keskealine mees, kes on võõrdunud oma vanematest ja kel pole lapsi, s.t keegi, kes on elu ehk pärilikkuse voost välja lõigatud. „Eesti ümberlõikajale“ pealkirja andud tegelane mässab oma kultuurilise pärilikkuse vastu – tahab oma päritud rahvust vahetada oma valitud rahvuse vastu. Samuti figureerib seal omamoodi pärilikkuse vastu mässamise karikatuurne apoteoos – persoon, kes tutvustab end nõnda: „Hi, saame tuttavaks, mina olen Mia Muhhin! Mul on teine nimi ka, Pedro Ylgem. Ma olengi kahesooline. Mitte trans ega bi, vaid just kahesooline. Mul on kogu aeg kaks sugu, nagu kõigil on kaks kõrva. [---] Mina olen pidevalt kahesuguste sekundaarsete, tertsiaarsete ja isegi kvaternaarsete sugutunnustega. Sugu on ju konstrukt ja miks ma peaksin poolega leppima, kui võib kogu värgi konstruida? Kordan, mul on kaks komplekti konstrukte. See on minu äriidee. Palun austage minu erilisust!“ (EÜ, lk 123)
Kui Muhhin/Ylgem end tutvustab, siis ta ütleb, et tal on x rahvusest isa, y rahvusest ema ja z rahvusest vanaema, ning keeldub täpsustamast, „sest sellega võivad kaasneda eelarvamuslikud assotsiatsioonid“ (A, lk 124). Tõsi, oma minevikku ei saa valida ja ainult valikuvabaduses saab olla võrdsus, seega parim, mis teha saab, on päritolu juures silmad kinni pigistada. Et esivanemate erinevusest ei tuleks diskrimineerivat ebavõrdsust, tuleb kõik esivanemad peita võrdteadmatuse burkadesse. See on üks insenertehniline meede, millega muuta maisemaks aade inimeste sünnipärasest võrdsusest. Kristlus kui islami sugulasreligioon nõuab seevastu vaimseid burkasid – näpuga näitama hakata, et see või too isik on oma päritud välimuse tõttu ilmselges halvemuses, saab ainult (nagu üteldi Prantsuse Revolutsiooni ajal) inimsuse vaenlane. See on räige matslikkus, mölaklikkus ja ebaviisakus ehk poliitiline ebakorrektsus mikrotasandil, ühtlasi veel üks Houellebecq'i leitmotiiv.


Ka meie oleme eurooplased!
„Eesti ümberlõikaja“ on võtnud Dostojevskilt kaks suurt romaanikunsti voorust. Esiteks, see on polüfooniline, ilma domineeriva autorihääleta erinevate, loogiliselt sidusate subjektiivsuste paljusus. Teiseks, erinevad maailmanägemised on kehastunud reljeefselt, olemuslik on võimendunud karikatuursuseni, nii nagu Dostojevski teoste ideoloogiliste karakterite suurimateks ärritajateks (s.t kriitikuteks) on nende endi moonutatud teisikud, karikatuurid. „Eesti ümberlõikaja“ annabki komplekti ausaid kõverpeegleid, mis moodustavad kokku üsna universaalse antifanaatikumi – siit leiab kainestava doosi eneseirooniat nii tagurlikkuseni rahvuslusse kapselduja kui ka igasugust põlisust põlgav juurtetu kosmopoliit, vähematest vennikestest rääkimata.
„Alistumisele“ annab ilukirjanduslikku mõõdet eelkõige see, et see üks hääl, mis lugu jutustab, on mõneti ebausaldusväärne ja ebaveenev, ning see, kellele-millele „Alistumises“ alistutakse, on päris paljus enese moonutatud lähisugulane, et mitte öelda kõverpeegelpilt. Olen igati nõus Tõnu Õnnepaluga, kui ta ütleb, et „Houellebecq on ikkagi katoliiklik kirjanik. „Alistumine“ on katoliiklik hoiatusromaan, isegi kui autor pole seda just nii tahtnud.“iv Seda aitab illustreerida üks teine Houellebecqi romaan, „Platvorm“, mille tõlge ilmus samuti hiljuti ning mille tagakaanelt võib lugeda: „Avalikkuses tekitas ägedat vastukaja ennekõike raamatu „poliitiline ebakorrektsus“ – peategelase äge islamivastasus, mida on paratamatult kiusatus üle kanda autorile endale, seksiturismi õigustamine ja Läänemaailma allakäigu ilustamata kirjeldamine“v Selle lõpus ütleb peategelane (mõistagi jälle blaseerunud üksik keskealine isane erotomaan): „Läänemaailma vastu ei tunne ma vihkamist, vaid äärmisel juhul tohutut põlgust. Ma tean ainult seda, et me kõik, niipalju kui meid on, lehkame egoismi, masohhismi ja surma järele. Me oleme loonud süsteemi, milles pole lihtsalt enam võimalik elada; ja pealekauba ekspordime seda jätkuvalt ka mujale“ (lk 262).
Kui selle „meie“ asemele panna siin „teie“ või „nemad“, siis võiks saada üsna kena võimaliku näite läänemaailma vihkava islami(terrori)sti motivatsioonikõnest või sisemonoloogist.
Selles pole midagi üllatavat, sest islam ja katoliiklus ongi ju sugulasreligioonid. 
François’d uue elukorraldusega tutvustav professor Rediger seletab: „Kogu 20. sajandi vaimse debati võib kokku võtta vastasseisus kommunismi – mis on ütleme hard versioon humanismist – ja liberaalse demokraatia vahel – mis on humanismi pehme variant“ (A, lk 175). See jäme üldistus viitab olemuslikule aspektile küll. Neid õnnetuid, kes julgesid pärilikkusest teha teaduse, piinati ja tapeti kommunistlikus kalifaadis barbaarsuse parimate traditsioonide järgi, näiteks geneetik Nikolai Vavilovit küpsetati elusalt päikese köetud tsisternis.vi Vene selgitab: „See tähendab: Nõukogude Liidus kaitsti inimsuse religiooni nii algeliste vahenditega, et need tsiviliseeritud maailmas ei tule kõne allagi. Kui äsjaöeldu mõistmine põhjustab raskusi, siis suuresti ka mõtlejate tõttu, kes ebameeldivaid isikuid varmalt fašistideks kuulutavad: seegi pole muud kui inimsuse religiooni primitiivne kaitsmine.“vii 
Sellele ideoloogilisele sugulusele viitab ka „Eesti ümberlõikaja“ enesedisainija Muhhin/Ylgem: „[T]eed endale keha ja lood profiili. Me ei oota looduselt armuande, nagu keegi ütles. Igaüks võib oma sätteid muuta“ (EÜ, lk 125). Jah, kui varem pidi oma soo, rahvuse, gender’i jms puhul lootma looduse armuannile, siis nüüd võib võtta ise, mida tahad – kas või mitu korraga, komplekteeri kuidas tahad!
Mutt avab probleemi märksa sügavamalt ja mitmetahulisemalt kui Houellebecq. Lisanäide: Rooma langemist praeguse migratsioonikriisiga võrdlev akadeemik Archibald Aristotelyev kirjutab: „IV–V sajandil olid mõned germaani hõimud (nt. goodid ja vandaalid) juba ristiusu vastu võtnud ja peagi tegi seda enamik hõime. Ja kuigi nad olid roomlastest lihtsamad ja koredamad, siis oli vahe ikkagi kvantitatiivne, mitte kvalitatiivne. Kultuuride konflikti selles mõttes ei olnud. Seevastu tänaseid Euroopasse asujaid eristab eelkõige teistsugune religioon. Sellest polekski lugu, kui islam oleks traditsiooniline usund. Ent islam on üldjuhul terviklik eluvaade, väärtussüsteem ja käitumiskoodeks – laias laastus nagu ristiusk keskajal. Seega on Euroopas praegu tegemist eri ajastute kollisiooniga“ (EÜ lk 197).
Houellebecqi teoses viivad võimule tulnud moslemid läbi hulga ühiskonnakorralduslikke muutusi, kusjuures „[k]õigi nende reformide eesmärk oli „anda tagasi tema õige ja väärikas koht perekonnale, meie ühiskonna algrakukesele““ (A, lk 139). See kõlab ju nagu meie katoliiklike juurtega traditsioonilise perekonna kaitsjate suust!
Kokkuvõtlikult: nii nagu sotsiaaldemokraatia on mutatis mutandis pehme versioon kommunismist, on (praegune, pehmenenud) katoliiklus mutatis mutandis pehme versioon islamist, ühisosaks totaalsusetaotlus elukorralduses ja järeleandmatus sigimispoliitikas.viii


Häda rahvuse pärast
François’ suhtumine rahvustesse eristusi ei tee. Ta suhtub neisse nagu rahvusülese religiooni kandjale kohane: „Rahvused olid kogu täiega üks mõrvarlik absurd ja alates aastast 1871 oli seda taibanud iga vähegi mõtlev inimene“ (A, lk 178). Võimalik, et Daniel Cohn-Bendit ja Guy Verhofstadt oleks mõne teise daatumi valinud, aga üldiselt hulbib nende „Rahvuslusejärgse Euroopa moodustamise manifest“ samas vaimuvoos. 
Eurokuratoorium, mille töötajad olid ka eeltsiteeritud ametnikud, oli seotud „üpris salajaste ja hämarate projektidega, nagu näiteks need, mis püüdsid ette näha võimalikke riikidevahelisi pingeid, ühe või teise rahvuse kadumisega seotud valulike protsesside minimeerimist ja muud taolist“ ja – poliitkorrektsuse nimel – on neile ametnikele muidugi hästi teada, et „otsuste tegemise tõelisi põhjusi tuleb soovitavalt lahus hoida argumentidest, millega neid avalikkuse ees põhjendada ja reklaamida“ (EÜ, lk 11–12).
Eesti ümberlõikaja – Rähn – arutleb selle üle, kuidas inimestele aina „müüakse magusat valet“ ja „siia kuulub ka kõige hirmsam vale: et suured ja väikesed rahvad on võrdsed“ (EÜ, lk 48). Rähni arutelu meenutab Milan Kundera esseed „Die Weltliteratur“ ehk „Maailmakirjandus“, kust võib lugeda: „Euroopas seisavad suured riigid ühel ja väikesed riigid teisel pool; ühed rahvad istuvad läbirääkimiste laua taga ja teised ootavad öö läbi koridoris. Väikerahvaid ei erista suurtest nende rahvaarvu kvantitatiivne kriteerium, vaid midagi sügavamat. Väikeste rahvaste jaoks pole olemasolemine mitte iseenesestmõistetav, vaieldamatu tõsiasi, vaid alatine küsimus, kihlvedu, risk; nad on alati kaitsepositsioonil silmitsi Ajalooga, mis on neist vägevam, ei arvesta ega isegi märka neid.“ix
Nii Kundera kui Mutt toetuvad sellele eristusele ning see võimaldab Mutil „Eesti ümberlõikajas“ õigusega öelda, et mingis mõttes näevad ida-eurooplased Euroopat adekvaatsemalt ja oskavad seda ka rohkem väärtustada. Selleks kohaks on täpsemalt Ida-Euroopa manifest (EÜ, lk 141–146), omamoodi vastu- või alternatiivmanifest Cohn-Benditi ja Verhofstadti omale. „Vähimagi soovita vastu vaielda, et meil on paljudes valdkondades läänelt palju õppida, tuleks näha ka seda positiivset, mis samuti johtub meie erinevast ajaloost. Tundub, et just tänu viimasele oleme paremini positsioneeritud osutama teatud tendentsidele, selmet neid ähmastada või ilustada. Kui juba kasutada laste metafoori, siis on meil nii-öelda rikkumata pilk, mis lubab meil hõigata, et kuningas on alasti. Ühtlasi rõhutagem, et see, mis Lääne-Euroopas praegu toimub, afekteerib meid, idaeurooplasi, ülimalt ja kaugelt rohkem kui kõik muud maailmasündmused kokku!“ (EÜ, lk 142)
Tõepoolest, ka meie ühis- ja klikimeedia afekteerib meeletult igale Kölni- ja Malmö-uudisele ning kuskil ei vannutud tulisemalt truudust Euroopa Liidule kui Maidanil.
„ Tänu mälestustele ja kõrvutusele oma praeguse hoopis teiselaadse olevikuga teab säärase riigi elanik kõige paremini, mis on kaotatu õige väärtus. Muidugi on tal oht seda idealiseerida, ent meile tundub, et mitmekülgse kogemuspagasi tõttu pole siiski õigemat Euroopa väärtustajat kui idaeurooplased. Kaugelt näeb kaugemale – niihästi ajas kui ruumis. Seetõttu on meil võib-olla teravam pilk kui seesolijatel endil tabamaks seda, kuidas nad uute asjaoludega kohanevad,“ võib lugeda manifestist (EÜ, lk 143).
Võib ju ka öelda, et „Alistumisega“ annab Houellebecq prantslastele tunda, mis tunne on olla väikerahvus kunderalikus mõttes, s.t rahvus, mille puhul olemasolemine ei ole iseenesestmõistetav ja mis peab end tundma „kaitsepositsioonil silmitsi Ajalooga, mis on tast vägevam“.
„Alistumine“ lõppeb François’ sõnadega, kui ta vaagib oma tulevast tööd ja eraelu islamiseerunud ühiskonnas: „Igaüks neist tüdrukutest [st François’ tudengitest], olgu ta kui kaunis tahes, oleks õnnelik ja uhke, kui ta osutunuks minu väjavalituks, ja tunneks end austatuna võimalusest minu sängi jagada. Nad oleksid väärt, et neid armastada; ja mina omalt poolt suudaksin neid armastada.
Umbes sama asi oli juhtunud mõned aastad varem mu isaga, nüüd avaneks minulegi uus võimalus; ja see oleks teise elu võimalus, millel pole midagi suurt ühist eelmisega.
Mul ei ole midagi kahetseda“ (A, lk 206).
No ei kõla usutavalt! Ja olen üsna veendunud, et see on Houellebecqil teadlik võte. Tema peategelane kaotab vähemasti oma „positiivses programmis“ psühholoogilise veenvuse. Nii nagu Dostojevskile ei mahtunud pähe, et Iiob unustas oma eelmise perekonna ja suutis olla uuega õnnelik.
Eesti ümberlõikaja kalkuleerib küll „oma eukleidese mõtlemisega“ välja (nagu Cohn-Bendidt või Verhofstadt), et eestlane pole ratsionaalne olla, aga „liha ei tule järele“. Rähni ümberlõikamisprojekt nurjub väga suurtest pingutustest hoolimata.
Ja Issand õnnistas Iiobi viimast põlve enam kui ta esimest; ja tal oli neliteist tuhat lammast ja kitse, kuus tuhat kaamelit, tuhat paari härgi ja tuhat emaeeslit. Ja tal oli seitse poega ja kolm tütart. Ta pani ühele tütrele nimeks Jemiima, teisele Ketsia ja kolmandal Keren-Hapuuk. Ja kogu maal ei leidunud nii ilusaid naisi kui Iiobi tütred; ja nende isa andis neile pärisosa nende vendade keskel. Pärast seda elas Iiob veel sada nelikümmend aastat ja nägi oma lapsi ja oma laste lapsi neli põlve. Ja Iiob suri, olles vana ja elatanud.x
No ei veena.


P.S. Võimalik, et see kõlab pugejalikult või kolkapatriootlikult, aga söandan siiski väita, et „Eesti ümberlõikaja“ kirjanduslik väärtus on mitmeti kõrgem kui „Alistumise“ oma, maht on täpselt sama, aga vaatenurkade paljusus, autori eruditsioon ja vaimukus ületavad ilmakuulsa nüüdisprantslase oma. Siinjuures ei taha ma „Alistumist“ pisendada: selle suur ja taandamatu voorus on just see diskussiooniline ühisosa, mis haarab oma päritolu tõttu kõiki õhtumaid, seevastu kui „Eesti ümberlõikaja“ jääb siiski kohalikuks nähutuseks – just selle sama väljajuurimatu ebaõigluse tõttu, mida romaan ise kirjeldab („Riias elanud Roberts Musilsist poleks maailm kuulnudki“, EÜ, lk 48). Mõlemad teosed on selgelt ideelise ja arutleva kandeteljega, sestap pean igasugu vormilisi ja ülesehituslikke tähenärimisi („see pole romaan, vaid kimp följetone!“, „miks need pornolõigud muudkui?!“ jms) täiesti teisejärguliseks. Isiklikult on aga sümpaatsem Muti esteetiline dominant – huumor. Huumor on tõhus antifanaatikum ja seda on hirmu-, ärevuse- ja ebakindluseaegadel väga vaja.


P.P.S. „Eesti ümberlõikaja“ kõige parema tutvustuse leidsin Rahvusraamatukogu eesti kirjanduse referendi Maire Liivametsa lugemistest.xi 




Väljavõte
Mäss pärilikkuse vastu – et mitte öelda mäss elu olemuse vastu –, mis sai erilise hoo sisse Prantsuse revolutsiooniga, on õhtumaise kultuuri pärisosa. 




i Ilmar Vene Pahustumine, Ilmamaa 2002, lk 265–266.
ii Houellebecq pakub mõningaid ulmelisi lahendusi nagu indiviidide erinevuste kaotamine totaalkloonimise teel „Elementaaroakestes“ ja midagi informatsioonilise inkarnatsiooni taolist „Saare võimalikkuses“.
iii Ilmar Vene, Pahustumine, lk 265–266.
iv http://www.burke.ee/2017/02/11/tonu-onnepalu-igavuse-ja-valu-vahel/
v Michel Houellebec Platvorm. Tlk Indrek Koff. Varrak, 2016.
vi Hea ülevaate sellest, kuidas ja milliseid teadlasi kommunistid tõurastasid, leiab Rein Veski äsja ilmunud raamatust „Tappev Mõistus. Elus- ja surnud aine, bio- ja noosfäär, inimkonna autotroofsus Vernadskiga ja Vernadskita“.
vii Ilmar Vene, Pahustumine, lk 267
viii Üksmeel valitseb ka selles, et mehe pilgu ja naise vahel peab olema burka. Robustsed moslemid panevad selle materiaalselt naise ümber, rafineeritumad kristlased (ja nende ilmalikud järeltulijad) leiavad, et burka peaks olema internaliseeritud mehe vaimusilma: mehe pilk ei saa esteetiliselt hierarhiseerida-seksobjektistada vs. mehe pilk ei tohi esteetiliselt hierarhiseerida-seksobjektistada.
ix Milan Kundera, Eesriie. Tlk Martin Kala. Tänapäev 2008, lk 35–36.
x Ii 42:10.


xi https://www.nlib.ee/?id=27787
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:59 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
19. märts 2017Meie komberuum Vernadskiga ja Vernadskita 
Sattusin väga huvitavale raamatule – Rein Veski „Tappev mõistus. Elus- ja surnud aine, bio- ja noosfäär, inimkonna autotroofsus Vernadskiga ja Vernadskita“.

Raamat jaotub laias laastus kolmeks. Esimene osa on tutvustab suure teadlase, Ukraina päritolu mineraloogi ja geokeemiku Vladimir Vernadski elukäiku. Ja see elukäik oli lihtsalt pöörane! midagi sellist juba välja ei mõtle, eks eluaastad (1863-1945) on juba iseenesest päris heaks vihjeks.
Nagu Veski napisõnaliselt resümeerib: „Suurte vene teadlaste elulugudes varieeruvad vangistuskohad ja kestus, kui oli õnne, et kiiruga maha ei lastud“. 
Või vana Vernadski enda sõnadega: „Ma sündisin (12.03.1863) Peterburis Milionnaja tänaval ... Poola ülestõusu ajal. Ei osanud varem küll endale ette kujutada, et suurem osa minu elust, kui mitte kõik, möödub sõja ajal.“ Absurditaluvus, uskumatu psühholoogiline kohastumisvõime, saatusearmastus pidi olema iga teadlase standardvarustuses.
Teine mahukam osa raamatust vaatleb Vernadski ideid ja nende tänapäevaseid edasiarendusi (biosfääri mõiste on muutunud argisõnaks, Vernadskist inspireeritud Juri Lotmani teooriad on humanitaaride hulgas küllalt tuntud jne, rääkimata siiretest loodusteadustes).
Kolmandas osas üldistab ja sünteesib Rein Veski ise.





Rein Veski on juba kenasti üle kaheksakümne (s. 1933) ning ennast teadlasena igati tõestanud – 

"Tehnikakandidaat (1969), vanema teadusliku töötaja kutse erialal kütuste ja gaasi keemiline tehnoloogia (1973). NSVL Kõrgem Atestatsioonikomisjon vastavalt 1970. ja 1973. a. Avaldanud üle 300 teaduspublikatsiooni, s.h ühe monograafia ja brošüüri, saanud 4 NSVL autoritunnistust ja 3 patenti; 1986, Rein Veski, D. I. Mendelejevi nimelise Üleliidulise Keemia Seltsi diplom monograafia eest, VI rahvusvahelise messi Enerex 2002 konkursil enim tähelepanu äratanud biokütustealase tegevuse arendaja diplom ja rändkarikas" jne 
– lühimalt: ta ei pea end enam vähimalgi määral tõestama ja saavutanud auga vanaduse vabaduse mitte järgida žanripiire. 
Natuke meenub Ilmar Vene, kes oma esseedes ei püsi ka kuidagi teema raames, miska tekstid kubisevad märkustest, kõrvalepõigetest, vabadest assotsiatsioonidest ja muust sellisest. Aga kui autor on erudeeritud ja, ütleme, huvitavate huvidega, siis pole sellest midagi, vastupidi, tulemuseks on väga lugemisväärne kirjavara.

Kui Rein Veski oleks näiteks kraadi taotlev tudeng, siis juhendaja seda tööd kaitsmisele ei laseks, sest töö ei ole vormistatud korrektselt ja viitamine logiseb kohati familiaarsusenigi (nt Ortega y Gasseti oli lühenenud Ortegaks ja Teilhard de Chardin lihtsalt Teilhardiks jms), kuigi mõistetavus seepärast ei kannata. Samuti on palju isiklikke mälestusi ja muljeid (samas pika karjääriga teadlane nii ju võib). Samuti võib vorm ärritada inimest, kes otsib mingit väga konkreetset infot, ometi raamat tervikuna on väga hariv ja inspireeriv, väärtuslik just viitestikuna, sõlmpunktina, kus kohtuvad väga paljud lõimed.
Kohati läheb ka mõte nii lappama ja-või kontsentreerituks, et žanr nihkub alale „Märkmed iseenesele, et püsiks meeles, mis teemad kõik lahti tuleb kirjutada“[horribile dictu, ei saa salata, et viimasel ajal ägenenud suremislaine viib vägisi häirivale mõttele, et võib-olla surma läheduse tajumine paneb autori nõnda kiirustama].


Kui Vernadski elu- ja mõtteloo kohta saaks lugeda muudest raamatutest (mille loetelu leiab kenasti Rein Veski raamatust), siis ohtraid paralleele siinse eluga ja Eesti teadus(aja)looga väliskirjanduse hulgast ei leia. See on veel üks kõnealuse raamatu suur voorus.


See raamat on kindlasti huvitav loodusteadlastele, aga väga soovitav oleks just humanitaaridele, eriti sellistele, kes kipuvad piirduma väga vaimse sfääriga, ideedeajalooga, mis ainelis-tehnilised olud kõrvale jätab (see kehtib näiteks eelmainitud Ilmar Vene kohta iseärnis), või siis need, kes Kanti-Heideggeri kanti sulguvad ning eriti-eriti need, kes arvavad, et teadus peaks olema allutatud mingile ideoloogiale. (Nõukogude maal oli ikka päris kurioosseid juhtumeid: kui geneetikute lintšimisest saan ma veel aru – need sindrid üritasid ju nii antimarksistlikku nähtust nagu pärilikkus teaduse rüüsse mähkida! – siis näiteks Tšiževski pisteti pokri ionisatsiooni (!) uurimise eest(lk 109)).


Vernadski esindab maailmavaadet, kus elu ja mõistus ilmnevad kõige sügavamalt maiste nähtustena, lausa geokeemiliste jõududena (vastavalt siis bio- ja noosfäärina), teadmine, mis on ilmne ainult sügavale ökoloogilisele mõistmisele, Vernadski ideede õigsus on jõudnud ringiga massidesse kõige ebameeldivamal moel – kliimasoojenemisena, tõdemusena, et jah, tõepoolest, inimese mõju oma keskkonnale on nii suur, et jätab selge geokeemilise jälje, nii suur, et võib saatuslikult mõjutada enese elusolemise tingimusi. Puhtalt vaimusfääris unelejad võivad unustada, kui radikaalselt sõltume Boden'ist. Soovitan väga ka David R. Montgomery raamatut „Muld. Tsivilisatsioonide häving“ , milles on ilmekalt näitlikustatud, kui habras, unikaalne ja asendamatu (ja inimlikul ajaskaalal ka taastumatu) on nii argine asi nagu muld.
Need raamatud ehk aitavad sügavaimas mõttes Maa peal püsida.

Kui Marek Tamm diagnoosis presidendi kõnes lahenduseta pinge Herderi ja Heine (Ahto Lobjaka hinnangul rohkem Herderi ja Kanti), rahvusromantiku ja maailmakodaniku vahel, siis Vernadski seob elu maapinnaga (planeedi geokeemiaga) niivõrd fundamentaalselt, et ka Herder on tema kõrval samavõrd idealistlik abstraktsioonides hõljuja kuivõrd Kant Herderi kõrval. Selline pilk on vajalik, sest selle ignoreerimisega ollakse kliimasoojenemise eitajatega ühes paadis.




P.S. Sain raamatu selle trükkijalt, ühestki poest ei suutnud leida küll aga sisekaanelt märkuse: Arvamused, täpsustused ning hugi- ja üksiktellimused raamatule saata rein.veski@mail.ee.
[Esimese reaktsioonina antud sissekandele sain teada, et varsti siiski on poodides ka]


P.S.2. Lisan siia vormistusvabalt raamatu sisukorra.


Vladimir Vernadski ja tema aeg
Sissejuhatus 11
Pärinemine Leedu feodaalaadelkonnast ja Zaporožje Setši kasakkonnast. Vaarisa needus 16 
Vernadski: ma sündisin Poola ülestõusu ajal Millionnaja tänaval 21
Peterburi ülikool: Dokutšajevi ja Mendelejevi õpilane 27 
Nurjunud atentaat. Vendlusliit 31 
Abielu. Arreteerimishirm. Teadustöö Vene- ja välismaal 36 
Vernadski: kadett ja tsaaririigi reformija. Verine pühapäev. Tudengite mäss 45 
Raadium. Meteoriitika. Kulik ja Ivan Reinwald 57 
Esimene Maailmasõda. KEPS. Veebruarirevolutsioon 61 
Oktoobrirevolutsioon. Kodusõda. Põgenemine bolševike eest 65 
Vernadski Ukraina Teaduste Akadeemiat asutamas 72 
Põgenemiste jada kodusõja ajal: Harkov–Rostov–Jekaterinoslav–Krimm 76 
Tüüfus ja ärkvelolekuunenäod 81 
Krimmi poolsaarele. Tauria ülikool Simferoopolis. Struved 85 
Tapivagunis bolševistlikkusse Moskvasse. Petrograd. Arreteerimine 88
Pikaks venitatud Euroopa lähetus 95 
Moskva. Stalin bolševiseerib Teaduste Akadeemiat. Filosoofide turmkriitika 104 
Aleksandr Tšiževski. Šahtõ protsess, saraškad. Akadeemikute kohtuasi 110 
Stalini massilised arveteõiendamised teadlastega. Vernadski tegevust piiratakse 114 
Panslavistide kohtuasi Vernadski juubeliaastal. Sõber Litškov 121 
Raadiumiinstituut. Vernadski ja aatomipomm 125 
Sillamäe osa aatomipommi valmistamisel 131 
Teine maailmasõda algas Vernadskile Teaduste Akadeemia Uzkoje sanatooriumis 138 
Vernadski Kasahhi NSV Akmolinski oblasti kumõssisanatooriumis 142 
Biograaf Anna Šahhovskaja ja Maksim Gorki „lesk“ Maria Andrejeva 146 
Stalini preemia. Abikaasa surm ja uue elukaaslase otsingud 151 
Tagasi Moskva. Mõtted USA-s – pojal, tütrel ja lapselapsel 153 
Vernadski viimased ettevõtmised oodatud noosfääri nägemata 157
Arusaamade kujunemine geo-, bio-, antropo- ja noosfäärist ning -süsteemidest: kronoloogia 161
Vernadski-eelse perioodi mõttearendused 168 
Vernadski lülitub mõttevahetusse mõistetega elu ja elusaine 181 
Vernadski raamatud biosfäärist ja geokeemiast ning artikkel inimkonna autotroofsusest 191 
1930. aastad 197 
1940. aastad 206 
Viis köidet Vernadski valitud teoseid jäid laiemale teadusüldsusele tähele panemata 208 
1960. aastatel ilmus Vernadski elu raamat 212 
1970. aastate mõttearendused 221 
1980. aastal ilmus Vernadski 1939. aastal kirjutatud raamat 230 
Mullad ja muistsed biosfäärid 233 Geograafia ja maastikud Innokenti Gerassimovi käsitluses 241 Bio- ja viirussfääri tõlgendusi 244 
Juri Lotmani semiosfääri kontseptsioon 253
Gumiljovi passionaarsus 268
Biosemiootika ja veel üks Vernadski raamat 273
Maastike geneetiline klassifikatsioon 276 
Füsioloogiliselt aktiivsed mõjurid 284 
Aastad 2000–2009, eestlased arutamas bio- ja noosfääri üle 294
Aastad 2010–2011 309 
Eesti loodus 314 
Aastad 2012–2016 320 
Kronoloogia lühikokkuvõte: universumi arengutasandid, biosfäär, noosfäär, geoloogilised aegkonnad, inimene versus keskkond 350
Endaga hakkamasaamine ja hakkamasaamatus 367
Hulgatunnetus ja sõda kui elusorganismi hakkamasaamise viise 368 
Sümbioos. Inimene – mikroorganismide, viiruste ja lihtsamate hulkraksete katusorganism. Gnotobioloogia. Feromoonid 378 
Loomad ja inimesed: erinevusi ja sarnasusi 388 
Inimese ja inimkonna hakkamasaamatus 398
Närvivõrk ja endaga hakkamasaamine. Tabula rasa, info, mõistus ja veelkord noosfäärist 404 Tagantjärele tarkus universumi temperatuuri alanemise ja elu tekke kohta 413
Maailma, ajaloo ja inimkonna algus ja lõpp? 422
Kirjandus 433
Olulisemad terminid ja nende selgitus 449 


Autorist 459
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:02 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. detsember 2016Ühe armastuse lugu 





















































 Pildid: neiu K. 2012-2016
Modellid: neiu K. ja M.K.

Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:35 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. detsember 20162016: suurepärane aeg kollektiivseks ja individuaalseks sõgestumiseks 
Ilmus kolmandiku võrra lühemana ajalehes ”EestiEkspress” 07.12.2016




2016: suurepärane aeg kollektiivseks ja individuaalseks sõgestumiseks


Mihkel Kunnus


”Aasta 2016 võib tinglikult lugeda pöördepunktiks, mil õhtumaine tsivilisatsioon tegi kvalitatiivse hüppe kollektiivse barbaarsuse suurenemise suunal, nii tervikuna kui ka kunagise Eesti Vabariigi aladel, ” võiks lugeda kujutletavast tulevikus kirjutatud kodulooraamatust (mis on kirjutatud praegu hoogsalt juurduvas lingua francas ehk bääd inglishis).
Pikalt arvati, et üks esimesi ”hukas nooruse” üle kurtjaid oli vananev Platon ”Seaduste” kaheksandas raamatus, aga siis kraabiti Sumeri aladelt välja 4000 aasta vanune savitahvel samasuguse hädaldamisega. Sellele väärikale traditsioonile viitamisega on lihtne naeruvääristada iga näpuviibutust, mis hoiatab üldise vaimse allakäigu eest. Käesoleva esseega ma aga ei väida, et XXI sajandi teisel kümnendil läks noorus kuidagi erakordselt hukka, vaid ma ei saa lahti tundest, et just täisealiste kollektiivne arunatuke tegi hiljuti kõva kolksu allapoole.
Taolisi hüpoteese kiputakse sageli pareerima osutusega teholoogilisele progressile ja teaduse kumulatiivsusele. Seda ma ei eita vähimalgi määral. Aga vastuolu siin pole. Pigem see toetab hüpoteesi.
Juri Lotman kirjutab essees ”Nõiajaht. Hirmu semiootika”, et ”otse Euroopa tsivilisatsiooni kõige valgustatuma ajastu hakul, ajal, mil tehnika, kunsti, maadeavastuste, tootmise alal tehti silmapaistvaid edusamme, saavutas hirm nõidade ees ja nende julm tagakiusamine sellise hoo, millist keskajal polnud nähtud ning millega ei kaasnenud mitte üksnes taandareng kohtumenetlustes, vaid ka väga arhailiste kujutelmade taassünd” ja essees ”Tehnikaprogress kui kulturoloogiline probleem” lisab ta, et ”kiire ning plahvatuslik progress teaduse ja tehnika vallas pöörab segi kogu argise elukorra ja muudab niihästi ajastu sotsiaalset kui psühholoogilist struktuuri”. Kui ühiskondlikud muudatused on liiga kiired, siis ”harjumuslik, tavaline lakkab olemast efektiivne; see sünnitab massilisi stressi- ja hirmusituatsioone ning reanimeerib väga arhailisi teadvusmudeleid. Teadusliku progressi taustal võib aset leida psühholoogiline regress, mis oma potentsiaalsete võimalustega viib kontrollimatute tagajärgedeni. Teadus suurendab sündmuste ennustatavust, reaalelus aga võib ilmneda midagi täiesti ennustamatut”.
Juri Lotman suri aastal 1993 ja siis polnud kommunikatsioonitehnoloogiline plahvatus veel toimunud, sotsiaalmeediast rääkimata, ometi tunduvad ta üldistused häirivalt täpsed. Ilusti käsikäes on tulnud kiire tehnoloogiline progress, psühholoogiline regress ja ennustamatud üllatused Lehman-Brothersist Brexiti ja Trumpini.
Aastal 1996 avaldas XX sajandi sotsiloogiaklassik Pierre Bourdieu arutluse ”Televisioonist”, kus ta muuhulgas, televisioonis valitsevale pidevale ajanappusele viidates, küsib, kas kiirustades on võimalik mõelda.Vastus on loomulikult eitav. Kiirsüvenemine on mõisteline vastuolu, pelk sõnamäng. Niinimetatud kiirmõtlejad, kelle pildisolekut televisioon soodustab, mõtlevad käibetõdedega, ütleb Bourdieu. See on loosungitega vehkimine, mitte arutelu ja diskussioon.
”Maailmas, kus edu seisneb aja võitmises, on mõtlemisel ainult üks, aga see-eest parandamatu puudus: mõtlemine on aja kaotamine,” võtab tendentsi kokku 1998 aastal surnud postmodernismi teoreetik Jean-François Lyotard. Ometi elasid nemad praegusega võrreldes aeglases infovoos. Delfi raporteerib uudiste uuendustest minutilise täpsuse ja hüüumärgiga ning sotsiaalmeedia on sisuliselt simultaanne. 
Eelnevale tuleks lisada kka antropoloogiaklassiku Claude Lévi-Straussi 1971 UNESCO rassimivastasel konverentsil peetud kõne, kus ta rõhutas, et mingite perioodiliste heatahte avalduste kuhjamisega seda probleemi ei lahenda, et vastastikune sallivus ja hea läbi saamine eeldab ”et on täidetud kaks tingimust, mille realiseerumisest tänapäeva ühiskonnad on kaugemal kui kunagi varem: need on suhteline võrdsus ja piisav füüsiline vahemaa”. Jah, ka siin on asi hullemaks läinud. Varanduslik kihistumine on süvenenud ja (eriti Kesk- ja Lääne-Euroopas) on ka inimeste ruumiline kontsentreeritus suurenenud.
Kokkuvõtlikult: elame praegu ideaalsetes tingimustes minemaks kollektiivselt lolliks ja kurjaks ning päevauudiste ja üldiste trendidega kursis olev inimene võib täheldada, et seda suurepärast võimalust ei ole jäetud kasutamata.
Nõiaprotsessidest rääkiv Juri Lotman kirjutab: „Hirm dikteerib kujutluse vaenlasest kui mingist ohtlikust kollektiivist. Millisena siis kangastub hirmust traumeeritud ühiskonnale see vaenlane?
Esimese alustpaneva kujutluse nõidadest võiks sõnastada nii: nad on ohtlik organiseeritud vähemus.
Hirmu objekti esmane tunnus on – olla vähemus. Ühiskond valib välja oma reaalselt kõige kaitsetuma osa – need, kellele langeb osaks kõige enam sotsiaalset ülekohut – ja ülendab ta vaenlaseks”[rõhutus originaalis – M.K.].
Kes on tänapäeval see ”organiseeritud vähemus”, kes on ülendatud vaenlaseks? Eks oleneb vaatepunktist, aga kaks kõige representatiivsemat on ehk homoseksuaalid ja EKRE, sest need tunduvad ühed semiotiseeritumad. Selgitan. Semiootika keskse kategooria ”märk” üheks olemuslikumaks tunnuseks on mitteidentsus iseendaga. Homoseksuaalsus ei ole homoseksuaalsus ja punkt, vaid on ühele inimgrupile märgiks müütilisest ”homoideoloogiast”, ”multikultist” ja manduvast perverssest kultuurist. Nn progressiivsed jõud aga demoniseerivad sarnaselt EKREt. EKRE pole EKRE ja punkt, vaid mingi pärisnimeline tont, mille abil saab stigmatiseerida ilma igasuguse edasikaebamisõiguseta kõike, mis julgeb hälbida poliitilisest, üldinimsus-ideoloogilisest peavoolust.


Siin on oluline rõhutada, et see, mida kirjeldasid eespool Lotman, Bourdieu ja Lévi-Strauss, on täiesti poliitika ja ideoloogiaülene, üldinimlik. Seega üldisel lolliksminemise ajajärgul muutub mis tahes universaalsusele pretendeerivate ideoloogiate juures väga oluliseks selline mõõde nagu lollikindlus. Traditsioonilised religioonid on siin ühed kohanenumad, sest neil on väga pikaajaline ajalooline kogemus harimatusega ja väga madalal vaimsel tasemel olevate inimestega.Näiteks traditsioonilise kristluse funktsionaalsus ei alane kuigivõrd kui kohtub väga rumala inimesega, see saab lihtsalt kimbu väga lihtsaid käitumisjuhiseid (Ära tapa! Ära valeta! Jne). Seevastu liberaalne võrdõiguslikkus-humanism muutub intellekti maha keerates üsna kiirelt naeruväärsuseni totraks, tulevad seadused, mis lubavad paar korda aastas (!) juriidilist sugu vahetada, soopimedad lasteaiad ja progressijoovastus sellest, kui mõni poisike paneb kleidi selga või mõni tüdrukutirts haarab mängukraana järele. Milline üldinimlikkus! 
Või näiteks feminism kui liikumine, mis oli kunagi progressiivne ilma igasuguse irooniata, on praegustes tigejuhmistavates tingimustes mandunud omamoodi soojuutluseks, antisolidaarseks ideoloogiaks, mis üritab soopõhiselt monopoliseerida ohvripositsiooni ja ajaloolist ülekohtut (sellest see kõrvutus juutlusega) ning üha rohkem ka lihtsalt elamise vaeva. Naiste diskrimineerimine ei ole enam nähtus, mida ühes või teises kohas avastatakse, sest pole veel kõikjalt välja juurida suudetud, vaid see on feministlik dogma, aksioom, mida ei saagi ümber lükata või vaidlustada. Seega ei saa feminism ka ”võita” või oma tööd tehtuks lugeda, sest aksioom ”Mehed domineerivad ja naisi diskrimineeritakse” hõljub kenasti ja turvaliselt religioosses sfääris ja maised faktid seda ei kõiguta.
Ometi on ajastu üldfoon nii läbini feministlik, et kui näiteks kostub sõna ”palgalõhe”, siis on täiesti iseenesestmõistetav, et meessool tuleb häbi tunda in corpore, kuigi patriarhaalses ühiskonnas oleks see loomulik ja ei tõstatuks probleeminagi, misogüünses ühiskonnas oleks see iseenesestmõisetav ja positiivnegi. Aga mõeldamatugi on, et siin hakkaks keegi naisi süüdistama, et need on nii väheettevõtlikud, ei trügi raskematele ja paremini tasustatud töökohtadele, vaid maksavad vähem makse ja tiksuvad pärast pikalt pensioni peal, samas kui mehed on ennastohverdavalt end surnuks töötanud. Mõeldamatu ja naeruväärne arutluskäik, eks.
Samasugune kapak primitiivsuse suunal on toimunud ka nendega, kes immigratsioonivastaseid rassistideks ja ksenofoobideks sõimvad. Või islamofoobideks. Nad näiteks rõhutavad, et Eestis on ammusest ajast, vähemalt 19. sajandist kohalik moslemikogukond ja nende rahulikkus on islami rahulikkuse tõestuseks. Tõsi, aga need on eeskujulikud moslemid st poliitiliselt täiesti inaktiivsed, hoiavad moka maas ja ei ürita ühiselulisi baasväärtusi puudutavates diskussioonides (moslemi positsioonilt) kaasa rääkida nagu võrdne võrdsega. Aga kui moslemist märksa kodusem katoliiklane üritab kaasa rääkida katoliiklasena (näiteks, et abort on patt ja abielu ainult mehe ja naise vaheline liit), siis kostub liberaalide hädakisa taevani ja Varrost on saanud Kurjuse pärisnimeline sünonüüm, mis ei vaja enam perekonnanimegi. Parafraseerides tuntud vanasõna: suuga sallivad islamit, käega ei katoliiklustki.


Aga tundub, et hetkel on koondunud kollektiivse (ja valitsuse tasandil individuaalse) juhmistumise aktuaalseim teravik Rail Balticu temaatikasse, mille kriitika üks olulisemaid pareerimistaktikaid on suhtumine, et mis siis, et see on tulevikku hävitav ja pöördumatult Eesti loodust ja majanduslikku võimekust kahjustav lollus, aga seda on juba alustatud ja seega tuleb ka lõpule viia. Kui lisada siia veel kuritegevuslikkuseni röövellik uus metsamajandusseadus, siis võime nentida, et koos oma praeguse ja eelmis(t)e valitsusega oleme täiuslikult põrnunud vaadatuna edmundburkeliku konservatiivsuse ühe keskse veendumuse sisukohalt, mille järgi ”elujõuline ühiskond on leping elavate, surnute ja nende vahel, kes veel tulemas”. Surnud surnuteks, aga tulevastele põlvkondadele on inimkonna kõige piinlikum ja häbiväärsem sajand – XX sajand – juba jätnud tühjad maardlad, lagastatud keskkonna, pika nimekirja välja surnud liikidest ja ohtlikult soojust siduva atmosfääri. Lokaalselt tahetakse sellele liita veel maha võetud põlislaante kändude vahelt kulgev kiirraudtee, millega saavad need vähesed alles jäänud põliselanike järeltulijad kimada Berliini halal-liha järele või Kölni uusaastapeole.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:49 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Mart Sander. "Litsid. Naiste sõda. II raamat" 
Ilmus ajalehes „Postimees“ 10.2016


„Enesepetmine on kunst, mis rasketel aegadel lihvitakse õõvastava täiuslikkuseni.“


Mart Sander, Litsid. Naiste sõda. II raamat. Kirjastus Paradiis 2016. 237 lk. 


Mihkel Kunnus


Mart Sanderi ajaloolise romaani „Litsid. Naiste sõda“ teine köide käsitleb aastat 1941. Elavaid mälestusi sellest ajast jääb praegu kiiresti üha vähemaks ja see õudne aeg muutub järjest abstraktsemaks ja ebatõelisemaks. 
Toon ühe esmapilgul kummalise paralleeli. Internetiühendus ja mobiiltelefon on imbunud ellu ja elutunnetusse nii sügavale, et oma suhet aega, mil neid olemas ei olnud, ei oska ma muul moel kirjeldada, kui öeldes, et tean, aga ei usu. Ma tean, et enne ülikooli jõudmist mul polnud mobiiltelefoni ja netti sain harva, aga see tundub uskumatu ja abstraktne, kuidagi ebatõeline – nii ei saa ju elada, nii ei saa ju suhelda! Aga ometi nii oli. Ka aasta 1941, mis on ju väga lähedane ja põhjalikult dokumenteeritud ajalugu, tundub kuidagi taoline – tean, aga päris hästi ei usu. Ühe inimeluea pikkune rahuperiood – mis on siinse maalapi ajaloos kaunis pretsedenditu! – on elutunnet ja loomulikkusetaju muutnud nii kardinaalselt, et on raske ette kujutada, kuidas sellised sündmused oli võimalik hulluks minemata üle elada. Õigusriik on muutunud millekski nii iseenesestmõistetavaks, et lääne inimese kurikuulus anekdootlik reaktsioon küüditamisloole – et miks te küüditajatele politseid ei kutsunud – muutub juba täiesti normaalseks reaktsiooniks.
Fakt on see, et 1941 aastal juhtusid paljud täiesti väljakannatamatud sündmused, ja fakt on see, et täiesti paljud inimesed kannatasid need välja.


Proua Kukk viiakse ülekuulamisele ja talle antakse üheselt mõista, et ta võidakse maha lasta ja vara konfiskeerida kui ta koostööd ei tee ja õigust pole otsida kusagilt.
Proua Kukk neelatas; tema pea hakkas ringi käima. 
„Aga mida ma olen teinud?“ sosistas ta. Krupenin patsutas toimikule. „No aga vaadake ise! Terve teie elu on olnud üks suur eksimus paragrahvi 58 vastu. Oma nooruses otsustasite te astuda rahvavaenlaste klassi, kes võitlesid aktiivselt nõukogude võimu vastu. Kas eitate? Te olite halastajaõde teie niinimetatud Vabadussõjas, kus aitasite neid, kes relvaga töörahva ja Punaarmee vastu sõdisid. Kas eitate? Te olete osalenud mitmes kodanlikus seltsis, mis olid kõik NSVLi vastased organisatsioonid. Te olite abielus kapitalistiga, kulaku ja kurnajaga, kes tootis varustust, mida kasutas kodanlik politsei võitluses rahva ja kommunistide vastu. Kas eitate?“ 
„Trakse…“ sosistas proua Kukk. 
„Mida? Trakse?“ tõstis Krupenin häält. „Pole tähtis, kas trakse või tanke: kui toodetakse midagi, millega minnakse kommunismi vastu, siis ollakse Nõukogude Liidu vaenlane!“
(lk 59)
Andrei Hvostov on kirjutanud mõtlema paneva essee Eesti kirjanduse tabudest (Sirp 12.XII.2013). Ta rõhutab seal, et „kui mõne rahva eluloos ning seda elulugu edastavas rahvuslikus kirjanduses on olulisel kohal okupatsioon, see tähendab võõrvõimutsemine, siis peab seal olema lahti kirjutatud ka okupatsiooniga kaasas käiv kollaboratsioon” ning eesti kirjandus pole selles mõttes kaasaegselt täisväärtuslik, kuna eestlane pole suutnud oma minevikule ausalt näkku vaadata. Sanderi romaanis vajutatakse sellele hellale pimetähnile lakooniliselt, aga seda täpsemalt ja teravamalt.
Näiteks tavaline nägelemine klassikaaslaste vahel lõppeb sellega, et solvatud enesearmastusele vastatakse priiküüdiga Siberisse.
Ta pöördus punaarmeelase poole ja osutas poistele. „??? ??? ????????? ??-?? ??? ?? ????? ?????“ küsis see kahtlevalt. 
Tomberg noogutas. Venelane raputas nördinult pead.
„??.???????.“
(lk 115)
Jah, mis võiks olla teravam kujund kollaboratsionismile kui venelasest nõukogude sõduri ohe ja peavangutus kui eskordib eestlaste üles antud poisiohtu eestlasi küüditusvagunisse.


Tundub, et Mart Sander on võtnud kuulda romaani esimesele osale väga tunnustava arvustuse kirjutanud Paavo Matsinit, kes oleks „oodanud seda ajalooperioodi ilmselgelt hästi tundvalt Sandrilt ehk rohkemgi erootilisust, pikantseid seiklusi, voodikirjeldusi jne“, sest just see mõõde on esimese osaga võrreldes pisut kasvanud. Aga siiski üsna sõnasõnaliselt on kriitikule vastu tuldud, sest erootikast ja pikantsusest ei liiguta labasuse ja vulgaarsuse suunas kriipsukestki, miska võiks ka päris konservatiivse maitsega kirjandusõpetaja alla kirjutada Paavo Matsini teisele ettepanekule, kui ta tabas „end lugedes mõttelt, et see raamat madaam Kuke tüdrukutest sobiks ilmselt päris hästi gümnaasiumi kohustusliku kirjanduse nimekirja ja looks omapärase sümmeetria seal juba ees Krossi „Wikmani poistega“. Midagi rüvedat ja pornograafilist teoses ei ole. Litsimaja sarnaneb pigem mingi vabariigiaegse lenderliku tüdrukute eragümnaasiumiga.“(Paavo Matsin „Sirp“ 8.VII.2016 „Putru hooradele!“)
Nagu ka esimeses osas ristuvad siingi proua Kuke peente tüdrukute ja mitmete Eesti kultuuriloos oluliste inimeste teed, nii kohtume siin nii noore Georg Otsaga kui Raimond Valgrega, pöördumatud jäljed jätab endast ka toona Tallinnat külastanud tulevane president John Kennedy.
Võimalik, et romaanist võib leida ka vihjeid, või vähemasti kujutlusalgeid sellest, kuidas see sõge aeg siiski üle elati.


Proua Kukk vaatas lõbutsevaid noori nukra naeratusega. Ta igatses Metslat – või Jeani – või ära viidud härra Kukke – või kas või ammu kadunud tõbrast Franzi; kedagi, kes sellel romantilisel, kuid samas nii ohtlikul ööl oleks tema kõrval, võtaks ta ümbert kinni ja sosistaks talle valesid, mida ta oleks valmis uskuma. Ta igatses noorust selle kõikevõitva rumalusega, mis lubas jäägitult keskenduda muretule lõbutsemisele isegi siis, kui ümber möirgas sõda. (lk 138-9)
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:44 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


20. november 2016Minu isa. Tööröövel, kes heidab su üle rinna 
Sel aastal juhtus Kunnuste hierarhias kurb, aga paratamatu nihe. Vana-Johannes ("Papa") andis koha Vanale-Luile, minu isale.

Matustel panin tähele, et väga dominantseks tunnusteks olid kõrvad, selised väiksed, ümarad. Ja õlad. Väga tugevad ja üsna selgelt ära tuntava kujuga.

Lui Kunnus tegeles aktiivselt maadlusega. Ja temast on lugusid ja legende, Näiteks veel sel aastal kohtusin EMÜ jõusaalis maadlustreener Prooveliga, tema kunagise matikaaslasega ja ta tundis minus Lui ära (ka nägu on väga sarnane). Proovel ütles, et kui Lui silda viskas, sai selle peal lausa trampida.
 Võistluskaal 75kg, pikkus 172cm, kaela ümbermõõt 50cm (mul on selline oma 115kg juures!). Jõutõmme 250kg ja veel näiteks suutis ühel jalal seistes teha 70 kükki.
Vahel ta ikka näites meile oma treeningpäevikut, oli pidulik sündmus. Ja näitas maadlusvõtteid ja ka maadles poistega (see võis olla üsna karm, mitte pelk müramine)
Isa tegeles rohkem poistega, ema tüdrukutega.
Ega me oma aiast väga väljas ei käinud, no naabrite juures. Ja vahel metsas ja rabas hulkumas. Asustus oli ju pigem hõre.
Sünnipäevaks isa kinkis põhiliselt rauast asju. Mul ja Märdil on sünnipäevade vahel ainult üks päev, seega saime demokraatlikult samasuguse asja. Oma nimelise noa, kirve, sae, pisikesed isiklikud alasidki oli, aga taskunuge oli ikka päris mitu.
Aiatööriistad olid ikka tugevdustega, isegi rehale oli Naabri-Valter - asendamatu mees! -  metall-latikese peale keevitanud. Ja tegi meile korraliku aiakäru.


Need blokid seal taga on puukuuri põranda toestamiseks. Me tagusime nad niiviisi pooleks, et lükkasime paksuseinalisele torule lapiti pikali, ühele otsale asetasime suure sepa-alasi, selle 100kg-se ja siis põrutasime kahepuudase sangpommiga peale. Seejärel rullisime torudel paika.

Saabusime Kaareperre 1986, isa tuli vanema vennaga veidi varem. Maja oli väga kehvas seisus. Kui isa sisse astus, vajus jalg läbi põranda. Ja NB! see oli uus  maja! Nõukogude aeg oli ehituskvaliteedile oma jälje jätnud. Kui külla läksime oli ikka rida ruudulisi hiirelaipu voodi kõrval maas. Maja oli nii hiiri täis, et isa magas  kärbselapats käes.

Isa töötas enamasti lähedal Luual, seal oli Metsatehnikum, puukool, saeraam jne. Ühesõnaga väga arenenud metsandus ja mu isal on metsandusharidus. Ta sai kõrgendatud stippi, sest tal on väga hea pea (ema meenutab, et isa oli seda korduvalt rõhutanud, kui kohtusid).
Vanaemal ja papal kummalgi neli talve koolis käidud, seega ikka kõva hüpe.
Isa rääkis, et oma esimese sulepea teenis mutinahkade eest (isa eeskujul nülgisin ka lapsena terve hunniku pisinärilisi, mis salata).

Ta töötas mõnda aega ka Metsatehnikumi direktorina. Tugeva autoriteedi- ja hierarhiatundega inimesena ta mingit tudengite vastuhakku (täis peaga kaotab mõni igasuguse ohutunde) või sigatsemist ei talunud. Näiteks ükskord tundis isa, et ühikaukse vahelt imbub tubakalehka - Joovad, sindrid!
Isa nõudis koheselt ukse avamist, aga vat ei avatud. Asutuse direktorina oleks näotu ka inventari lõhkuda. Tudengid trimpavad edasi ja äkki hüppab direktor kolmanda korruse aknast sisse - ta oli muuhulgas päris hea alpinist! - ja heitis kohe patustajad üle rinna. Tänapäeval ei peeta enam heaks tooniks kui direktor õpilasi üle rinna heidab. Õieti ei peetud väga siiski - isa pidi korduvalt noorsookomisjonis käima, sest oli isegi mõrase pealuu juhtum, pisematest traumadest rääkimata.

Kuna tal olid üsna paksud prillid , siis neid prille ikka kulus. Näiteks kedagi üle rinna heites.  Neid ta ka meile näitas, need olid kõik ühes kindlas karbis. Soenguks selline punakas-pruun "mikker", Aus alfa-nohik.

Ta hüüdnimi oli "Tööröövel" (muide, selle pani ta kursakaaslane Villu Reiljan, kes ta sinna üldse kutsus). See on mingi maniakaalne rügamistung. Ja selline üldine. Näiteks me väsisime ikka parajalt ära kui isaga rabas jõhvikal käisime, sest ka seal lähtus ta printsiibist: "Kõiki jõhvikaid rabast kokku ei jõua korjata - aga proovima peab!!!" Sügised on emale raske aeg, sest tema pidi kõik need seene- ja  marjamäed kuidagi ära realiseerima (peab praegugi). No, küla peale saab ka ikka jaotada.
Seda maniakaalsusprintsiipi rakendas ta ikka üsa üldiselt, sealt ka see "Tööröövel". Spordis, seenel, liipreid staabeldades (seal olime meie ka abis).

Selle maniakaalsusprintsiibi olen isalt kaasa saanud. Ülikooliuksest sisse astudes kõlas samuti peas: "Saa ei saa kõike tarkust ära õppida - aga proovima peab!!!". Õnneks koperdasin peagi väärtkirjanduse otsa(Peeter Toropi loengus pidi essee kirjutama "Idioodist". Ma jäin lausa suvepeale, sest Dostoka kogumaht eesti keeles on üle 6000lk ja tegin sellest enne konspekti.)
Spordi puhul kõlab see lausa kentsakalt: "Saa ei saa ei ära teha kogu sporti  - aga proovima peab!"
Ometi rakendasin. Nagu Vana-Lui omal ajal. (See geen on, muide, avaldunud juba ühes õelapses, näiteks kekatunnis tehti kord nii, et tema üksi ja ülejäänud klass vastu, lõuatõmbes, õelaps ühega siiski kaotas).

Olen üks neid väheseid  õnnelikke lapsi, kes pole kordagi näinud oma vanemaid purjus olevat. Isegi mitte lõhnadega. Nojah, maniakaalsusprintsiibi rakendumine oleks siin üsna hukatuslik. Muidugi võiks isalt küsida, et ehk ta ülikooliaeg proovis ning mõttesse tekkis hääl: "Sa ei saa kõiki baaris olevaid mehi üle rinna heita - aga proovima peab!"

(näiteks minu  muudab naps Milan Antonovich Karamazoviks, kes on päris hirmus tegelane, aga temast mõni teine kord)

(Mõtlen, et peaks hakkama mälestusi kirjutama: nagu Andrus Kivirähk, aga päris. "Sa ei saa kirja panna ...)





Isa Lui Kunnus pesakonnaga



Kunnuse-õlad







Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:43 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. september 2016Olla loov ja mõelda oma peaga? 
Ilmus ajalehes „Eesti Ekspress“ 28.09.2016




Oma peaga mõtlemise ja loovuse võimalikkusest õppeasutustes. 




Mihkel Kunnus

Loovusest on kaheldamatult saanud üks ajastu märksõnu. Loovusesse usutakse ja loovuselt loodetakse. „Loovus annab võime lahendada keerulisi ja enneolematuid olukordi originaalselt ja uudselt. Loovus annab inimesele võimaluse tunda end vabana ning õnnelikuna,“ kinnitavad mitmed äravahetamiseni sarnased raamatud ja netisaidid. 
„Lähenege loovalt! Laske fantaasial lennata!“ hüüavad lugematud masinlikud koolitajad zombistunud karjadele loovmajades, loovtubades, loovkeskustes, loovusringides, loovuslaborites. Loovalt keeratakse rooli, loovalt maitsestatakse putru, loovalt plötsitakse saviga ja loovalt tehakse paber vesivärviseks. „Loov saab olla igaüks ja igal ajal!“ kinnitavad kõikvõimalikud loovusgurud.
„Olen loov! Olen loov!“ korrutavad seestunult ärijuhid, koduperenaised, müügiagendid pärast järjekordset Koolitust.
„Loovus on isiksuse omaduste kogum, mis annab eeldused mistahes inimtegevuse valdkonnas probleeme uut viisi lahendada ja algupäraseid tulemusi saada (McLeod & Cropley, 1989). Loovus selliste uudsete ideede tootmine, mis on asjakohased ja tõhusad (Cropley & Urban, 2000); selliste uudsete ideede, toodete, seadmete või kunstiteoste loomine, mis meie elu edendavad (Feldhusen, 1999)“ kirjutab Vikipeedia. 


Tõepoolest, ega me ju ei vajagi õigupoolest midagi muud, kui pelgalt võimet, mis „mistahes inimetegevuse valdkonnas probleeme uut viisi lahendada“. Seega pole ka ime, et kui räägitakse haridusest, siis jõutakse varem või hiljem selleni, et rõhutatakse loovuse suurt tähtsust ja vajadust seda imelist võluvärki rohkem õppimisasutuste seinte vahele saada. 


Senikaua kuni detailidega end vaevama ei pea, on kõik hästi. Aga küsime siis konkreetsemalt, et kuidas õigupoolest õppimine ja loovus suhestuvad. Kasutan esmaseks vastamiseks suure humanistliku psühholoogi Abraham Maslow sõnastust: „Kui mõttetegevusel on üldse mingi tähendus, siis definitsiooni järgi on see loovus, ainulaadsus, vaimukus ja leidlikkus. Mõtlemine on tehnika, läbi mille inimene loob midagi uut, mis omakorda tähendab, et mõtlemine peab olema murranguline selles mõttes, et satub aeg-ajalt vastuollu sellega, mida on juba järeldatud. Kui see vastandub vaimsele status quole, siis on see harjumuse või mälu või juba õpitu vastand sel lihtsal põhjusel, et see peab definitsiooni järgi vastanduma sellele, mida me oleme juba õppinud. Kui meie eelnevalt õpitu ja meie harjumused töötavad hästi, saame reageerida automaatselt, harjumuslikult, tuttavalt. See tähendab, me ei pea mõtlema. Sellest vaatenurgast vaadatuna on mõtlemine õppimise vastand, mitte üks õppimise tüüp.“(„Motivatsioon ja isiksus“ Mantra, 2007, lk 364-365)


Tõsi. Kui me natukenegi järele mõtleme, siis peame möönma, et praktiliselt kõik, mis me koolis õpime (ja mitte ainult koolis!), ootab meid suuresti valmiskujul ees. Ei leiuta ju me ise õigekirjareegleid, ei mõtle välja prantsuse keelt, ei Newtoni seadusi, ei matemaatika teoreeme, ammugi ei mõtle me ise välja geograafiat või ajalugu. Või kui vaatame enda ümber, siis kui palju näeme asju, mis oleks meie enda leiutatud? Või mis leiutatud, oleks kasvõi enda tehtudki! 
Ikka kipub ununema, et inimene on suur leiutaja ainult liigilises mastaabis ja tema edukus ei tulene kõigi isendite pöörasest loovusest ja leiutusvõimest, vaid liigilises mõttes pretsedentitust õppimisvõimest. Ja pange tähele, viimane on suuresti see, mida õigusega peetakse loovuse ja originaalsuse vastandiks, tähendab, matkimisvõimekus, võimekus teha järele, võimekus hakata käituma ja toimima sama moodi nagu teine isend. Üks nutikas isend leiutab viisi, kuidas panna kaks ratast raami vahele ja ühendada kettülekandega pedaalid, ning kasulik konstruktsioon levib kulutulena mööda inimpopulatsiooni. Pilt muutub veel selgemaks, kui toome siia juurde ühe levinuima ja hõlmavaima kultuuri definitsiooni: kultuur on mittegeneetiline pärilikkus. See tähendab, kultuur on miski, mis antakse ühelt põlvkonnalt teisele. Inimene on kõige kultuurisõltelisem loom. Ühelt poolt tähendab see seda, et ellujäämisvõimeliseks saamiseks peab ta olema väga pikalt eelmise põlvkonnaga kontaktis, neilt õppima, aga teisalt annab selline saamatus suure kohastumusliku paindlikkuse, sest ta saab mingis mõttes omandada kogemusi ilma ise neid kogemata. Kui miski on kord leiutatud, ei pea seda iga põlvkond uuesti leiutama, tuletegemisoskusest elektrigeneraatorini, rattast kirjani – õppimine päästab korduvleiutamise kulukast vaevast. 


Loovuse-kultuse lähisugulane on ka teine anti-intellektuaalne moehaigus: kohustus mõelda oma peaga. Sellega on samuti nagu loovusega, tähendab, seda soovitust tuleks otsesõnalises tähenduses rakendada ainult viimases hädas, siis, kui tõesti ühegi targemat pead kontaktiulatuses pole. Ometi üha odavnev trükitehnoloogia ja internet teeb üha rohkem päid kättesaadavaks. Raamat on tõhusaim ühendus teise teadvusega. Valdur Mikita on õigusega rõhutanud, et üksik inimteadvus sõltub teistest inimteadvustest. Inimese erakordne vaimne võimekus liigilises mastaabis tulebki sellest, et (tänu sümbolilisele kommunikatsioonile) on tal võimalus kasutada väga paljusid teadvusi. Kes on inimkonna helgemad pead? Ikka need, kes on endasse ahminud tohutus koguses „võõraid“ mõtteid. Soovitus mõleda oma peaga pädeb ainult selle pisikese kröömikese jagu, mis ütleb, et ära allu pimesi ühele teisele ajule. Rõhutan: ühele. Lolli ja vähemlolli erinevus ei seisne niivõrd ühes või teises teadvuses, kuivõrd vähestes või paljudes teadvustes. Mida vähem teisi teadvusi üksikinimene kasutab, seda lollim ehk vaimselt ahtapilgulisem see inimene on.
Kool on ikka olnud see koht, kus püütakse uuele põlvkonnale inimkutsikatele avada jõukohasel määral uusi teadvusi ning mõned teadvussisud (näiteks Eukleidese ja Pythagorase omad) on kristalliseerunud tuhanded aastad tagasi ja kantud põlvest põlve ühest teadvusest teise ilma, et oleks olnud vahepeal vaja nende sisu uuesti leiutada või avastada.


William James on formuleerinud sõnadesse takerdumise vältimiseks pragmatismi printsiibi. See tähendab lihtsustatult seda, et kui erinevatest sõnastusest ei tule mingit erinevust käitumispraktikatesse, siis need sõnastused on samaväärsed, samatähenduslikud. Oletame, et lapsel on mingi probleem, näiteks tahab ta lahendada matemaatika ülesannet või ehitada küülikupuuri. Kui lapsevanem vastab talle seepeale: „Kasuta oma loovust! Ära lase oma fantaasiat millestki piirata!“, siis on see pragmatismi printsiibi järgi samaväärne vastusega: „Ah, mõtle ise välja! Ma ei anna sulle abiks ühtegi juhtnööri!“. Sest mõlemal juhul jäetakse laps oma murega üksi ja omapäi. Soovitus läheneda loovalt ja nõuandmisest keeldumine on ses mõttes samaväärsed. 


Hannah Arendt sõnastab sellist võltsvabaduse jätmist lapsele veel karmimalt. Ta ütleb, et nii käitudes keeldub täiskasvanu vastutusest uue põlvkonna ees, et nii käitudes annab täiskasvanu lapsele mõista, et ka tema, täiskasvanu, tunneb end siin maailmas sama ebakindlalt ja saamatult, et ka tema on siin võõras ja ei tunne seaduspärasid. 

Kuidas siis määratleda harimatut lollpead? See on õnnetu hing, kes pole midagi õppinud, kes pole saanud ega saa kontakti teiste teadvustega, inimkonna varasemate ja kaasajas sündivate vaimusaavutustega. Loll püüab mõelda oma peaga ja olla loov, tark kasutab teiste teadvusi, võimalikult paljude teiste.







     
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:13 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. september 2016Sünnitusmasin ja põllutöömasin. Rahva elujõust 
Ilmus ajalehe „Postimees“ kultuurilisas „AK“ 17 09.2016






Sünnitusmasin ja põllutöömasin. Rahva elujõud suures ja väikses pildis.






Eesti rahvaarvul pole häda midagi. Praeguse arvukuseni – kopik üle 1,3 miljoni – jõuti siinse maalapi ajaloos esmakordselt alles väga hiljuti, XX sajandi kuuekümnendate lõpus. See tähendas toona absoluutset rekordit. Mis muidugi ei tähenda, et asjad oleks hästi. Rahvaarv pole nimelt kuigi hea rahva elujõu indikaator. Juba palju informatiivsem on rahvastiku püramiid, skeem, mis näitab rahvastiku soolist ja vanuselist jaotust. Sellega on aga see häda, et ta kipub olema loosungilikuks rahvavalgustuseks liiga keeruline ja samuti mõningate hetkel kehtivate suurväärtustega vähemasti potentsiaalselt konfliktis. Näiteks ülimoekate inimõigustega, mille kaitsmist on alati mugav ja ohutult ennastõilistav nõuda. Ometi inimõigused ei näe muud kui puhtliigilist (Homo Sapiens) kuuluvust ja on väga tõrksad mis tahes muude tunnuste järgi inimesi lahterdama (teiste liikide eluõigusest rääkimata). Samas ühiskonnaterviku elujõulisuse seisukohalt on ignoreerimatult oluline, et soolised ja vanuselised vahekorrad jääksid teatud piiridesse. Näiteks on üsna väheütlev arvutus, mis näitab, kui suure protsendi moodustavad hiljuti Saksamaale sisserännanud inimesed sealsest elanikkonnast. Reaalse ühiskonna vaatepunktist ei ole inimene lihtsalt inimene ja sisseränne, mis on demograafiliselt nii ühekülgne, et suudab muuta märkimisväärselt disproportsionaalseks rahvastiku püramiidi, võib olla tõeliselt ohtlik isegi siis, kui jätta naiivselt arvesse võtmata kultuurilised erinevused. Eriti kui on tegu suure hulga noorte meestega, tähendab, kõige kriminogeensema ja raskemini kodustatava inimkontingendiga, kellel pealegi pole ainuüksi puhtmatemaatiliselt vähimatki võimalust abieluks ehk menetluseks, mis väidetavalt on nii rahustav ja stabiliseeriv, et sel on lausa endokrinoloogilised kõrvalnähud (nt testosteroonitaseme langus).


Rahvastikupüramiid kirjeldab eelkõige ühiskonna bioloogilise jätkusuutlikkuse miinimumtingimusi, mis on küll väljataandamatult olulised, aga paraku kaugeltki mitte piisavad. 
Õhtumaades on praeguseks enam-vähem lõpule jõudnud protsess, mille käigus üha rohkemad eluvajaduste rahuldamised on vahendatud rahaga. Kui veel sadakond aastat tagasi ostis maainimene toitu väga vähe, piltlikult, suu ja söögi vahel oli harva raha, siis tänapäeval, mil ka maaelu tähendab suuresti pelgalt linnaelu maa piirkonnas, on pea kõik elutoimingud rahaliselt vahendatud: eluase, riided, toit jne kõik ostetakse (rahaline vahendatus on nii kõikehõlmav, et näiteks sularaha kaotamisega saadav kontroll rahavoogude üle tähendaks ühtlasi täielikku kontrolli selle ühiskonna üle). Isegi maainimene toob oma toidu tänapäeval supermarketist. Raha on leiutis, mis korraga võimaldab väga keerukat ja kompleksset tööjaotust ning lahutab ühiskondliku funktsiooniahela lülid erinevatesse vaateväljadesse. Piltlikult: kui rahata ühiskonnas tuleb piim lehmalt, keda tuleb toita ja lüpsta, siis rahaga ühiskonnas kipub teadmiseks tarduma kogemus, et piim tuleb poest. 
Kui kõik elutoimingud on rahaliselt vahendatud, siis raha ümberjaotamine tähendab ühtlasi elujõu ümber jaotamist ja raha ümberjaotamine on üks riigi peamisi funktsioone. Riik kogub makse ja suunab sealt saadud raha avalike teenuste pakkujate palkadeks (arstid, õpetajad, politseinikud, päästjad, piirivalvurid jne), pluss pensioniteks ja lastetoetuseks. Üheks ammendamatuks kriisiallikaks on saanud tõsiasi, et väga paljud institutsioonid, mille toimimist ja olemasolu peetakse praegu loomulikuks ja iseenesestmõistetavaks, on võimalikud ainult kasvu tingimustes.
Toome ühe väga lihtsustatud näite: oletame, et töötaja keskmine palk on tuhat eurot ja oletame, et pensioniks maksab ta sellest kakskümmend protsenti st kakssada eurot. Nüüd oletame, et keskmine pension on nelikümmend protsenti keskmisest palgast st nelisada eurot. See tähendab, et ühe pensioni maksmiseks peavad maksu maksma kaks töötajat. Kui need kaks töötajat pensioniikka jõuavad, peab nende ülalpidamiseks samadel tingimustel töötama juba neli töötajat jne. Lühimalt, see süsteem on jätkusuutlik ainult kasvu tingimustes. Mille kasvu? Majanduskasvu.

Majanduskasv aga ei pea tingimata tulema rahvastiku kasvust. Majanduskasv kätkeb endas rahvaarvu kasvu ja elatustaseme kasvu, tähendab, ühe kidurust võib teine tegur kompenseerida. XIX sajandil said Õhtumaades mõlemad tegurid enese ette rasvase plussmärgi, rahvastik kasvas eksponentsiaalselt ja ka tehnoloogiline progress oli enneolematu. Praegu aga hakkavad ilmnema selle protsessi pidurdumise mõjud: kõik arvutusvõimelised inimesed räägivad vajadusest tõsta pensioniiga, alla neljakümnesed on leppinud teadmisega, et nemad riiklikku pensioni ei saa, haigekassa vajab üha rohkem raha, sest vananev rahvastik on ühtlasi üha haigem rahvastik jne. Majandus ei kasva ega kasva, sest inimeste vähenemisega kahanevad turud ja tööliste valik ning ka tehnoloogia areng ei ole kuidagi võrreldav XIX-XX sajandil toimunuga (elekter! nafta! massikommunikatsioon!).
Õhtumaade eksistentsiaalne paradoks seisneb niisiis selles, et sisseharjunud elustandard ja ühiskonna institutsioonid eeldavad pidevat (majandus)kasvu, aga kõige paremad ja kindlamad teadmised, mis inimkonnal loodusest on, kinnitavad, et see on võimatu. Juba praegu on inimkonna mõju Maale umbes poolteistkorda suurem kui selle taastootmisvõime.


Eesti on siin mitmes mõttes erandlik. Esiteks ei ole meil muret ülerahvastatusega (siin võiks Eesti olla kogu maailmale eeskujuks), teiseks, Eesti riigil pole võlgu ja võlg on veel üks asi, mis vajab majanduskasvu, sest kui majanduskasvu protsent jääb laenuintressile alla, kasvab laenukoormus hoolimata kärbetest ja muust säärasest edasi. Samuti on Eesti nii väike, et ei saa kultuuri järkusuutlikkuse nimel endale kuigi pikalt negatiivset iivet lubada. Siin aga on jõudnud majnduskasvu üks paisutustegur sellise määrani, et see lausa pärsib bioloogilist jätkusuutlikust, tähendab, laste saamist. See on koondatav mõistesse „kiirendus“ , ühiskondlikud protsessid üha kiirenevad ning igalt inimeselt oodatakse üha suuremat paindlikkust, elukestvat õpet, forsseeritud kohanemisvõimet jne, samas inimese bioloogiline areng pole mainimisväärselt kiirenenud ja kultuuriline küpsemine on suisa aeglustunud – tööealiseks arenemine-harimine võtab üha kauem aega ning on üha kulukam. Vaba konkurentsi pime loogika on läinud siin ilusti suurema efektiivsuse teed – kui tahta mingit tootlikkust suurendada, siis tuleb investeerida masinatesse, mitte inimestesse. Veel XX sajandi alguses oli enamik inimesi hõivatud toidu(toorme) tootmisega, nüüd töötab põllul ühekohaline protsent tööjõust ja ometi on vaja kvoote, et ületootmist piirata. Inimene ei ole majanduslikult tulus ja esimesed kakskümmend eluaastat on inimene ühiskonnale puhas kulu (ja ka pensionipõlves). Tihti võib kuulda protesti, et miks lasteaiakasvataja teenib kordades vähem kui mehaanik autoteeninduses, ometi on see selge majanduslik loogika: lastehooldaja – olgu ta töö ehk raskemgi – tegeleb asjadega, mis (selles faasis) ainult kulutavad, aga masinahooldaja tegeleb asjadega, mis suurendavad tootlikkust. Kui mingi ettevõte satub majandusraskustesse on ju esimene leevendusmeede osade töötajate vallandamine st inimfaktori vähendamine. Kui talus tähendas iga lapse sünd õige peatset tööjõu lisandumist, siis nüüd on laste saamine suurim vaesusriski tõstja. Tehnoloogiliselt nii arenenud ühiskonnas on laps luksuslelu. 
Samas ühiskonnale kui tervikule on inimtööjõusse investeerimine üha kallim ja üha suurema riskiga investeering. Näiteks ühe arsti valmis küpsetamine on ühiskonnale tohutult kulukas (puhas kuluartikkel sünnist stuudiumi lõpuni) ja kui ta siis kohe emigeerub, oleks ühiskonnale puhtmajanduslikult parem, kui ta poleks sündinudki. Seevastu iga sisserännanud noor spetsialist on nagu lotovõit. Seda kõike puhtmajanduslikust aspektist, mis pole kaugeltki küll kõik, aga siiski täiesti väljataandamatu mõõde.


Kui aga jääda põhiseaduse preambulile truuks, siis ei jää muud üle, kui tuleb iivet natuke upitada. Meil pole lootustki, et siia saabuks noori haritud inimesi sellises koguses, et need suudaks korvata negatiivset iivet ja pealegi kultuuri säilimiseks on selles kultuuris lapsepõlve veetmine möödapääsmatult oluline. Võib olla ka üsna kindel, et kui liiga ligistikku kostuvad sõnad „riiklik“ ja „strateegia“ ja „sündivuse tõstmine“ võib peagi vastu kajada moraalsest üleolekuveendumusest kantud põlgusavaldus, mis omaarust naeruvääristab „ideed, et naine on sünnitusmasin“. „Sünnitusmasin“ on sõna, millel selle levikust hoolimata pole suurt väärtust. Eelkõige on see lollfeministide järjekordne vahend enese solvamiseks ühiskonna nimel, sest puuduvad vähimadki sunnimehhanismid, mis sellele sõnale natukenegi otsesema tähenduse annaks. Suurfarmi emiseid võib ehk nimetada sünnitusmasinateks, sest nemad vägistatakse tiineks ja pannakse siis imetamiseks sulgu, kus nad end liigutadagi ei saa. Ainus, mida riik teha saab, on kõrvaldada maksimaalselt takistusi selle inimese elust, kes ise tahab lapsi saada ning võimalust mööda ka hoolitseda selle eest, et vaesusrisk ei suureneks, anda materiaalseid garantiisid jms, tähendab, teha seda, mille kõige agressiivsemat vormi võib nimetada meelitamiseks või äraostmiseks.
Tihti kirutakse meie koolisüsteemi, et see olla veel otsapidi 19. sajandis, ometi on üks osutamatuseni igandlikum jäänuk, mis seisab justkui kalju keset üha kiirenevat veevoolu, nimelt naiste paljunemisefektiivsus pole mitte 19. sajandis, isegi mitte 9. sajandis, vaid ankurdub tõelise progressipidurina lausa pleistotseeni. Tammsaare kirjutas juba aastal 1936: „Aru võib kaotada mõeldes, kui ruttu sõidavad masinad maas, vees ja õhus, kui kiiresti valmistavad määratul hulgal igasuguseid tarbe- ja toredusasju, aga samal ajal inimene, see masina peremees, sigib ja kasvab endise aeglusega! Kellel on veel mahti või kannatust masinlikus kärsituses sellise aeglase toiminguga jännata?!“ 
XXI sajandil ollakse ikka veel üheksa kuud rasedad – no tule taevas appi!








Postitaja: Mihkel Kunnus kell 07:34 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. september 2016Ilmalikust konservatiivsusest tarkusepäeva puhul 
„Konservatiivsuse lippu võtavad kanda need, kelle puhul jätab see kokkuvõttes mulje pigem mitmemõttelisest postmodernistlikust mängust ilma tummise ja koherentse sisuta, nagu (:)kivisildnik või noorema põlvkonna esindaja Mihkel Kunnus.“ Johanna Ross

No seletan siis tänase päeva puhul oma konservatiivsust, või õigemini, miks ma konservatiivsuse lippu kanda võtan. (Võtan pisendavalt isikliku retoorilise hoiaku).
Ma võin tunduda postmodernse veiderdajana, sest mu konservatiivsusel on õige väike ühisosa sellega, millest räägib Markus Järvi.

Asi koondub täpsustusse ilmalik. Olen ilmalik konservatiiv. Ja religioosse konservatiivsusega võrreldes on siin „peatelg“ teisipidi.

Kõige igavikulisemad seadused, mida inimõistus võib hoomata, on matemaatilised. Ja samuti ei suuda seda igavikulist ehk siis maailma täpset matemaatilist struktuuri kätte saada, aga pisitasa pusima peab. Peakatedraal on ehk CERN. Keemia on juba tsipa kaugemal, bioloogia veelgi jne edasi. Kultuuri on puhta udune.

Teiseks, teistlikud mõisted on suuresti sisuta. Mitte ateistlik, vaid ilmalik. Jumala mõiste kuulub kultuuri ehk väga matemaatikakaugesse sfääri.
Samas maailm on samuti hierarhiline. Füüsikaseadusi ei saa rikkuda, bioloogia toimib nende raames, kultuur omakorda bioloogia raames jne. Vabadusaste alati suureneb, aga eelmise, matemaatilisema maailma piires.


Siit ka kõlbelised erinevused. Seks pole mingi püha akt, vaid paljunemine. Paljunemine on probleemne asi. Homo sapiensi on juba nii pagana palju, et rikuvad ökoloogilised aineringed (matemaaatilisem tasand!) nii ära, et teised liigid kõngevad (mis pole patt, aga millest on pagana kahju, sest just SEE maailm on me ainus ja tõeline kodu). Siin on pahupidipööratus katoliiklusega eriti ilmne: kondoomiga seksi palju ja kuidas tahad, aga viljakas seks on juba selge kõlbeline probleem. Homoabielud on täiesti suva, tehku, mis tahavad, aga lapsendada ei soovita, sest beebi on küll nunnu, aga teismeline on nii põrgulik elukas, kes peab oma loomulikkegi vanemaid tihti haigeteks veidrikeks, mis siis veel homovanematest... brh
Tähendab, seda sfääri reguleerib pühholoogiline ökonooma. Õieti ka seksuaalsfääri ja liiderdaja lõpetab ikka iivelduses või elutüdimuses(vt nt Houellebeqc, Kundera), miska juhised enesepiiramisest ei puudu ja praktilised soovitused ei erine eriti religioossetest eetikatest.


Nii materialistlikku vaatepilti nimetavad katoliiklikud konservatiivid ka surmakultuuriks (ja enda oma elukultuuriks). Samas ilmalik maailmapilt vastupidi – just arvamine, et elu juur on (tomistlikus) metafüüsikas, koraalides ja palvetes, on surmakultuur. Elule on möödapääsmatult vajalik maine, mitte taevane sfäär. Ökosüsteemid tuleb korras hoida, elu vajab esmasena vett, normaalset mulda ja valgust, mitte palvet ja inimeste endi vahelisi voorusi! 

Humanistidel on peanupp katoliiklastega samas suunas, nad arvavad, et konstitusioon, inimõigused, majanduskasv ja muud taolised kvaasireligioossed sonimised on maailma ja elu teljeks, miska hukutav oleks just neist eemalduda.

Nii palju ontoloogiast. Konservatiivi arhevaenlane on mõistagi revolutsionäär, tegelane, kes arvab, et superväärtus on inimlik õiglus ja vabadus ning selle saavutamiseks tuleb kõik ahistavad (igandlikud) institutsioonid puruks peksta, Rousseau'nd shit.
Nagu ütleb Steven Van Hecke: konservatiivsust iseloomustab antropoloogiline pessimism. Kõik need kipakad institutsioonid on hädise inimese katsed talle mõneti vaenuliku maailmaga hakkama saada. Need on ta kohastumismehhanismid, mitte vanglad. Revolutsionäär on kui tegelane, kes päästab vähki koorikust või tigu kojast.

Konservatiiv on veendunud, et inimelu probleem seisneb EHITAMISES, mitte lõhkumises. Ehitamine on vaevaline, keeruline, ajamahukas, lõhkumine aga lihtne ja kiire (pealegi toimub kogu aeg iseeneslik lagunemine!).
Nagu Kennu ütleb, et „plahvatuslik raev viib elu edasi“. Vaimusilma kerkib steen, kus vahuse suuga ja rusikatega vehkiv Kennu tormab taluõuele röögatab ja laksti kena kanakuut olemas. Aga oh ei, isegi kanakuudi ehitamine võtab omajagu aega ja oskusi ja materjali. Plahvatusliku raevuga saab aga selle seevastu ära lõhkuda küll.

Seepärast vaatan igasugustele revolutsionääridele võõriti (ka feministide sage ikoonatribuut on rusikas, tähendab lõhkumis-, mitte ehitamisriist). 


Mu vanema ütles ikka (sõjast rääkides): „Kui kerge on inimest tappa, aga katsu sa üks üles kasvatada!“.

Seega on iga õpetaja kasulikum olevus kui mingi sõge emantsipant, kes oma arust klaaslage puruks taob. Vot arenda sa infandist lennuvõimeline inimene, see on aastatepikkune vaev ja ehitustöö! 
Head esimest sepembrit!  
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:01 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
26. juuli 2016Dostojevski "Nooruk". Individuaalse vabaduse traagika. 
Üks variatsioon sellest ilmus ajakirjas „Värske Rõhk“, suvi, 2016




Individuaalse vabaduse traagika


Mihkel Kunnus


Fjodor Dostojevski „Nooruk“ I-II, kirjastus „Loodus“ 1940, 751 lk
tõlkinud M. Pärna ja A. Raid

1.
Mõni aeg enne kirjanikuteele asumist kirjutas noor Dostojevski oma vennale: „Inimene on saladus. See tuleb lahti mõtestada, ja kui sa mõistatad seda ka terve elu, siis ära ütle, et oled aega raisanud; ma tegelen selle saladusega, sest tahan olla inimene“. See, et romaanikunst on selleks sobivaim viis, oli Dostojevskile ilmselge. Õigustatult. Nii näietks alustabki psühholoog Peeter Tulviste sajandi jagu hiljem oma raamatut „Mõtlemise muutumisest ajaloos“ märkusega: „Kui inimene asub teadusliku psühholoogiaga tutvuma või seda õppima selleks, et iseenda ja teiste hingeelus selgusele jõuda, siis ta tavaliselt pettub“ ja lisab, et „varem või hiljem jõuab otsija tuntud järeldusele, et Dostojevski romaanides või Tennessee Williamsi näidendites on rohkem psühholoogiat kui psühholoogiaalastes teaduslikes uurimustes“. 
Sellele noore Dostojevski deviisile on alla kirjutanud paljud suured kirjanikud pärast teda. Näiteks professor Gustav Suits mäletab, et A.H. Tammsaare kõneles juba treffneristina 1902. aastal suurema teose kirjutamise kavatsusest ja just Dostojevski romaanide tõukel tärganud Anton Hansenil keskkoolis mõte süüvida inimhinge. Teda hakanud huvitama inimese sisemaailm ja nende avaldused.


See on sobiv koht hüppamaks Dostojevski ehk kõige vähem tuntud suurromaani „Nooruk“ juurde. See on loomingulises tippvormis kirjutatud teos, mis ilmus „Kurjade vaimude“ ja „Vendade Karamazove“ vahel aastal 1875. Olgu reklaamiks veel öeldud, et seda peetakse autobiograafilisimaks.
„Nooruki“ minajutustaja Arkadi Dolgoruki on äsja gümnaasiumi lõpetanud, vaid veidi üle kahekümne aasta vana ning raskused ja kõhklused, millega ta asub oma lugu rääkima (ehk siis millega algab romaan), on küllap tuttavad ja huvipakkuvad igaühele, kes püüdnud omi mõtteid teadlikult ja planeeritult väljendada.
Romaan algab järgmiselt: „Ei mallanud enam, istusin kirjutama seda lugu minu esimestest sammudest eluteel, ehkki oleksin võinud läbi saada selletagi... Ühte asja tean kindlasti: iialgi ma ei hakka enam kirjutama oma autobiograafiat, kuigi elaksin kas või sada aastat. Selleks peab juba olema kõige alatumal kombel endasse kiindunud, et häbenemata kirjutada enesest. Ainult seega vabandangi end, et mina ei kirjuta selleks, milleks kirjutavad kõik teised, see on, mitte lugeja kiituse saavutamiseks“. Ta jätkab näriva eneseteadlikkusega: „Mina ei ole kirjanik ega taha olla kirjanik ja ma peaksin sündsusetuseks ja alatuseks tassida nende kirjandusturule oma hinge sisemuse ja tundmuste ilusaid kirjeldusi. Kuid ma aimangi juba pahameelega, et nähtavasti siiski ei saa täielikult vältida tunnete kirjeldusi ja mõtisklusi (vahest labaseidki): nii rikkuvalt mõjub inimesele igasugune kirjandulik tegevus, olgugi ta alustatud üksnes enda jaoks“ (kd I, lk 5-6).
Loomulikult Arkadi Dolgoruki plaanid – olgugi siiramast siiramad! – luhtuvad. Ta ei taha kirjutada enda tunnetest, aga kirjutab, ta ei taha kirjutada autobiograafiat, ometi ta lugu on paratamatult suuresti autobiograafia. Ta näeb seda laadi luhtumisi ka ise, miska ärritatud ebamugavus- ja piinlikkustunne on ta püsiv saatja. „Olles endale tõotanud vältida kirjanduslikke kaunistusi, ma juba esimesest reast hakkan neid tarvitama. Pealegi näib, et targalt kirjutamiseks ei piisa ainult heast tahtest. Täheldan veel seda, et, nagu näib, üheski euroopa keeles ei ole nii raske kirjutada kui vene keeles. Lugesin just läbi, mis ma äsja kirjutasin, ja näen, et ma ise olen kirjutatust palju arukam. Kuidas see ometi nii võib olla, et see, mida arukas inimene sõnastab, on palju rumalam sellest, mis temasse varju jääb?“(kd I, lk 6). 
Siin tasub teha õpetlik üldistus: mitte üheski keeles pole nii raske kirjutada mittelabaselt ja mittetriviaalselt kui emakeeles. Geniaalne polüglott Uku Masing on öelnud, et kui inimene vaeva viitsib näha, siis ta saab kahekümnendates eeluaastates ehk emakeele selgeks. Emakeeles kirjutades on kõige lihtsam näha oma väljenduslikku abitust, seda, et ollakse enda „kirjutatust palju arukam“ ja natukenegi harjumuspäratute mõtete ja tunnete formuleerimisel võib kohe ilmneda see, et „mida arukas inimene sõnastab, on palju rumalam sellest, mis temasse varju jääb“.
Üldtuntud on seegi, et Dostojevski ei olnud stiilimeister, kustumatu jälje kirjanduslukku on jätnud ta just inimhinge tundjana, mitte keelevirtuoosina. Olude ja iseloomu sunnil kirjutas ta rutakalt ja palavikuliselt, pidevas ajanappuses ning see võimatustas tekstide rahuliku küpsemise ja lihvimise. Kogu aur läks mõtte väljendusele. Samuti on tõlge üksjagu vananenud, sestap on „Nooruki“ lugemine lisaks muule hea keeletajutreening.


Muide, võib tähele panna, et juba neis paaris napis ülal toodud tsitaadis peegeldub see inimlik seisund, mille Jan Kaus on üldistanud tuumseks õhtumaisele romaanikunstile ja eksistentsialistlikule häälestusele. Nimelt Dostojevski hoiab püsivalt esil kujutluse ja tegelikkuse vastuolu, ta karakterid on reeglina erakordselt teadvusel ja teadlikud. See seisneb selles, et iga järgmine hetk (saati kaugem tulevikuterendus) on teadvses kujutlusena alati juba enne kohal ning kui siis jõuab kätte see kujutletud hetk, siis erineb see häirivalt, ärritavalt ja pahatihti lausa alandavalt olnud kujutlusest.
Sõna on aga ainus hädine vahend, mille abil ühendada ja ehk ka sünkroniseerida oma kujutlust teise inimese omaga ja nõnda leevendada eksistentsiaalset üksildust. 
„Ahaa, sinagi kannatad vahel selle all, et mõte ei mahu sõnadesse! See on õilis kannatus, sõber, see on antud vaid äravalituile: juhm inimene on alati rahul sellega, mis ta ütleb, ja pealegi ütleb alati rohkem, kui vaja; nad armastavad varuks rääkida“.(kd I, lk 165)




2.
Nagu Dostojevski teoste kesksed tegelased sageli on ka Arkadi Dolgoruki idee-inimene, tähendab, keegi, kelle käitumist mõjutab mitte niivõrd keskkond kuivõrd idee, mida ta oma peas kannab. Dolgoruki idee kujunes „juba gümnaasiumi kuuendas klassis ja ei lahkunud võib-olla enam hetkekski“ ja see idee on individuaalne vabadus ja sõltumatus, katkestada sidemed kõigiga ja pugeda oma kooresse. „Pikale läheks sellest rääkida. Osalt seisneb minu idee aga selles, et jäetagu mind rahule. Niikaua kui mul on kakski rubla taskus, tahan olla omaette ja ei kellestki sõltuda (ärge muretsege, vastuväiteid ma tunnen) ega taha midagi teha, – isegi mitte tolle suure tulevase inimkonna heaks, kelle heaks töötama kutsuti härra Krafti. Isiklik vabadus, see on, minu oma vabadus on mulle tähtis, ja muust ma ei taha teadagi.[...] Ma ei ole kellelegi midagi võlgu, ma maksan ühiskonnale raha riigimaksude näol selle eest, et minult ei varastataks, et mind ei pekstaks ega mõrvataks, ja üle selle ei tohi keegi minult midagi nõuda. Mina isiklikult mõtlen võib-olla teisitigi ja tahan teenida inimkonda, ning saangi teenima, ja võibolla saan töötama tema heaks kümme korda enam kui kõik jutlustajad; kuid ma tahan, et keegi seda minult ei tohi nõuda“(kd I, lk 74-75 rõhutus originaalis – M.K.)
Eelnev tsitaat võib tunduda vastuoluline – olla vaba, aga makstes makse ja teenides teisi. Teiste teenimisega assotsieerub lausa orjus ehk vabaduse antitees. Vastuolu on siiski näiline. Suure psühholoogina sai Dostojevski suurepäraselt aru, et inimene ei saa olla õnnelik olemata hea, hea teiste vastu. Näiteks ülikontsentreeritud teose „Ülestähendusi põranda alt“ peategelane murdub just sellesisulist tuumtraumat välja paisates: „“Mul ei lasta... Ma ei saa olla... hea!“ ütlesin ma vaevaliselt; siis läksin diivani juurde, langesin sellele kummuli ning ulusin veerand tundi tõelises hüsteerikas“.(LR nr 48-49, 1971, lk 106). Samas suhted, eriti sõltuvussuhted teistega on ebameeldivad – nooruk tahab katkestada need kõik. Kes saab korraga olla hea, aga ei kellestki sõltuda? “Minu idee on – saada Rothschildiks, saada niisama rikkaks nagu Rothschild“(I lk 104). Tähendab, Dostojevski näitab seda tungi, mis vahetab perekondlik-kogukondlikke inimsuhted rahaliselt vahendatute vastu. Kuidas kujuneb see, mida vanake Zossima kutsub „üksinduse ajajärguks“, see on niisugune “nagu nüüd igal pool valitseb, ja iseärnis meie sajandil, aga see ei ole veel lõpule jõudnud ja selle aeg pole veel täis saanud. Sest nüüd püüab igaüks eraldada oma isikut ikka enam, tahab iseendas tunda elu täiust, aga selle asemel tuleb kõigist pingutusist elu täiuse asemel ainult täielik endatapmine, sest oma olemuse täieliku teokssaamise asemel langetakse täielikku üksindusse“ (vt „Vennad Karamazovid“ I kd, 1939, lk 461)


Kokkuvõtlikult: „Noorukis“ on kujutatud noorusea iseseisvumistungi ja samuti praeguse individualistliku liberalismi psühhogeneesi (näiteks peategelase isa Andrei Versilov kujutab endast maailmakodanikku, rahvusülese idee kandjat, kes ühendab kogu Euroopat, sõltumata rahvusest, tähendab, on inimtüüp, kes on väga silmatorkaval kohal ka tänapäeva ühiskondlikus debatis).
Dostojevski kirjelduses on vabaduseihas traagiline motiiv, mille dialektika motoks võib panna „Kurjade vaimude“ (e.k. 1997) Šigaljovi sõnad: „Minu järeldused võitlevad avalikult minu eelduste vastu. Ma lähtusin piiramatust vabadusest ja lõpetan absoluutse despotismiga“(vt lk 357). See on teema, mida Dostojevski ei väsi varieerimast: vabaduse jaatamine pealesunnitud olukorras viib vabaduse eitamiseni (aga „miski ei rõhu inimest rohkem kui vabadus“ – eksistentsiaalne paradoks, mis kristalliseerub Ivan Karamazovi poeemis suurinkvisiitorist). Soome filosoof Georg Henrik von Wright on nimetanud seda vabaduse traagikaks. Sel on kaks põhivormi: üks individualistlik ja teine kollektivistlik. Esimest lahkab Dostojevski „Noorukis“, teist „Kurjades vaimudes“. 


Aga mõistagi pole see kõik, kolmveerandtuhandele leheküljele mahub ohtralt skandaale, kirgi, piinlikke olukordi ja kõike muud, mille poolest Dostojevski on tuntud, maailma parimat psühholoogilist läbinägelikkust ei pea mainimagi. Ent lõpetaksin siiski Georg Henrik von Wright'i tsitaadiga, millele kahel käel alla kirjutan: „[Dostojevski] puhul on pigem tugevuseks kui nõrkuseks, et tema filosoofiliste ideede olemus on kompleksne, lähenedes seejuures konfliktsusele ja paradoksaalsusele. Analüüsiva intellektiga pole võimalik neid lõplikult selgitada. Nende substantsiks on elav reaalsus, mille igasugune skolastiline tõlgendus paratamatult tapaks. Ainsaks õigustuseks Dostojevskist kirjutada on püüd tekitada inimestes huvi õppida tema enda käest.“ („Minerva öökull“, Vagabund 1996, lk 149)






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:22 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
14. juuli 2016Valdur Mikita. Globaalpohmeluse lokaalravitsus 
Kirjutasin ajakirja „Keel ja Kirjandus“ VII 2016 Valdur Mikita triloogiast. Alljärgnev on kärpimata mustand, mis erineb märkimisväärselt paberkandjal ilmunust. Hajameelsuse tõttu on ka viitesüsteem eklektiline.




Globaalpohmeluse lokaalravitsus ehk viiul insenerina läbikukkunud inimkonnale

Mihkel Kunnus


Valdur Mikita, Metsik lingvistika. Sosinaid kartulikummardajate külast. Kujundanud Maite Kotta. Grenader, 2008. 128 lk. [edasi: ML]
Valdur Mikita, Lingvistiline mets. Tsibihärblase paradigma. Teadvuse kiirendi. Kujundanud Maite Kotta. Grenader, 2013. 240 lk. [edasi: LM]
Valdur Mikita, Lindvistika ehk Metsa see lingvistika. Kujundanud Maite Kotta. Välgi metsad, 2015. 240 lk. [edasi: L]




1. Geniaalne lollikindlus
Kuigi ülivõrrete kasutamine käib enamasti käsikäes akadeemilises mõttes häbenemisväärsete tunnetuslike kvaliteetidega söandan Valdur Mikita äsjailmunud triloogiat häbenemata geniaalseks nimetada. Selle triloogia populaarsus ja laialdane ja mitmekesine lugemishuvi teeb ainult head meelt. Loomulikult ainuüksi laialdane populaarsus ise tekitab teatud inimtüübis vaenuliku hoiaku, mis mõnel harval juhul võib leida ka teismelisenihilism(fm)ist argumenteerituma toe.
Käesolevas kirjatöös proovin osutada neile aspektidele, mida pole senises retseptsioonis kuigivõrd kohanud, aga mida pean ometi väga oluliseks. Seda tehes aga ma ei taha kuidagi pisendada teisi lugemisviise ja lugemisrõõme, millest mastaapseim on kahtlemata rahvuslik kosutus praegusel närvilisel ajal, mil retooriline agressiivsus ähvardab kasvada repressiivsete praktikateni nii rahvuslike kui üldinimlike väärtuste pooldajate seas. 
Valdur Mikita suudab praegusel ajal käsitleda nii aktuaalset ja lollitundlikku teemat nagu rahvusidentiteet, sel viisil, mis on nii erakordselt lollikindel, et loeksin selle küll üheks jalaks, millel seisab Mikita geniaalsus (ja geniaalsus vajab palju jalgu, millel seista!).
Selgitan. Lolluseproblemaatikat tajub ka Mikita teravalt ja toob muu hulgas välja Carlo M. Cipolla lolluse definitsiooni: „loll on see, kes teeb teisele kahju ilma ise sellest kasu saamata“ ja viis lolluse fundamentaalset seadusest, millest tsiteeriksin paari punkti:
„1. Lollide hulk suvalises seltskonnas on alati suurem kui esialgu paistab.
 4. Lollid põhjustavad alati suuremat kahju, kui arvatakse. 
5. Lollid jäävad lollideks.“ (L, lk 216)
(Kuna viimane punkt võib mõjuda pedagoogilistele vaimudele liiga frustreerivalt, teeksin siin täpsustuse, et pigem on lollide hulk kadumatu, sest see taastoodab end pideva kääsnähtusena sellega, et inimkond eksisteerib püsivas sündimiste ja suremiste protsessis.)
Tahan rõhutada, et lolluseproblemaatika pole sugugi tühine, vaid muutub lausa võtmeliseks siis, kui lähtuda printsiibiist, et puud tuntakse tema viljadest. Mis tahest eluolu parendamist taotlevad või inimlikke igatsusi formeerivad printsiibid, ideed, ideaalid ja aatedki pannakse proovile inimmasside lolluse kõikesöövitavas happes. Vähemuste kaitse, üldised inimõigused, demokraatia, anarhism, feminism, rahvuslus, patriotism, liberalims, humanism – kui loetleda vaid mõned esimesena pähe turgatavad – millisteks groteskseteks enesekarikatuurideks või lausa eneseeitusteks võivad need õilsad pürgimused läbi lolliprisma muunduda! Seda eriti kergelt siis, kui valguvad massidesse, kus selle sama valgumise tulemusena lolluse kontsentratsioon üha suureneb (sõna „lollus“ ei ole siin põlguseavaldus, vaid pigem kokkuvõte antropoloogilisest tõsiasjast, et ainuüksi nii keerulises ja kompleksses ühiskonnas on võimatu nõuda kriitiliselt hulgalt liikmetelt piisavat kompetentsust, ja bioloogilisest tõsiasjast, et paljud isendid poleks ka parimate tingimiste juures kuigivõrd mittelollideks kasvatatavad).
Tema loodud rahvustunnete palsami lollikindlus seisneb selles, et selle potentsiaal areneda rahvustunnete tölplikeks või agressiivseteks värdvormideks tundub olematuseni väike, kui mitte lausa preventiivsete mõjudega, iseäranis võttes arvesse selle inimliku tunde levinumaid iduvorme. Näiteks võimatuseni raske on ette kujutada, et Mikita kirjutatu inspireeriks mingeid sõjakaid ja ksenofoobseid liikumisi, saati initsieeriks nende teket. Küll aga võib ette kujutada – mitte et see ülearu tõenäoline oleks – , kuidas pärast Mikita lugemist nii mõnigi marurahvuslane või pool-skinhead tunneb, et ta hõõguv alaväärsustunne on saanud leevendust. Ja isegi kellelegi vähemõigele kohta kätte näitamata.


2. Lohutab laiu masse ja kirgastab erinevaid vaimuaskeete
Sven Vabar kirjutas 11.01.2016 Facebookis, et „viimase viie aasta jooksul pole [talle] kultuuris miski nii palju korda läinud kui need Mikita raamatud“. Tsiteerin teda pikemalt, sest olen ta öelduga suuresti nõus: 

„kogu see paljukiidetud ja mõnedes ringkondades laidetud jutt metsast ja Eesti erilisusest – kohati tundub, et ainus jutt, mida Mikita kohta üldse räägitakse – EI OLE ÜLDSE TÄHTIS. Tähtis ent on Mikita triloogia küll – esiteks selles osas, mis puudutab sisekõnet, maagilist sõna, oskust rääkida iseendaga, mitmiktaju, ja teiseks selles osas, mis puudutab füüsilises keskkonnas viibimise käsitlemist kultuurina. Ükskõik millises keskkonnas, mitte ainult metsas. Kogu see erilise Eesti jutt – ega see ju kah muidugi just paha ja vale ei ole, see on küllalt vaimukas ja võibolla siis tõesti vajalik inimestele, kes on otseselt või kaudselt kannatada saanud eestlaseks olemise alaväärsuskompleksi läbi. Ja metsa jutt muidugi kah on tore ja vajalik. Kes ei armastaks metsa. Aga jah. Võrreldes maagilise sõnaga pole see tähtis.
„Lindvistikas“ kui triloogia lõpuraamatus Mikita mõnevõrra paljastab oma ideoloogilised mootorid. Leheküljel 231 ta kirjutab: „Kultuur hakkab minu meelest alla käima hetkest, mil etnos ei inspireeri enam inimest. Selles mõttes olen üpris vanamoodne mõtleja.“ Niisugune seisukoht pole isegi mitte vanamoodne või rahvuskonservatiivne, vaid enamvähem natsionalistlik. Natuke paneb imestama see seisukoht inimese sulest, kes hindab kõrgelt Derridad, Lotmanit, Võgotskit või Popperit. Mina isiklikult seda seisukohta ei jaga, aga praegusel kurjal ja praguneval ajal tahaksin öelda, et mul ei ole tegelikult ka selle vaateviisiga probleemi – põhjusel, et see ei ole tähtis. Nagu märkis äsja raamatukogu kohvikus toimunud põgusas, kuid viljakas eravestluses mulle Jaak Tomberg, annaks Mikita põhimistele ideedele üles ehitada ka risti vastupidist ideoloogilist suunda juhatava apoloogia "postnatsionaalsusele", linnakogemusele, kompromissitule multikultile. Risti vastupidine suund oleks muidugi üskjagu kontseptuaalne kius. Aga ilma igasuguse kontseptuaalsuse või kiusuta tuleks Mikitale tuginev linnakogemus tingimata töösse rakendada. Sest seda oleks vaja, see oleks tähtis. Ja kõik see, mis puudutab sisekõnet ja maagilist sõna – sellega tuleb edasi töötada.“

Selle läbiva suurtähega antud hinnagu, et jutt Eesti erilisusest ja metsast ei ole üldse tähtis, võib rahumeeli puhtsubjektiivsusena kõrvale jätta (natuke nagu „Shakespeare ja saapad“). See on paljudele tähtis ja see tähtsus ei sega kuidagi seda teist tähtsust, mis on sel triloogial vähestele (et mitte öelda paljudele erinevatele vaimuvähemustele). Selline tammsaarelik süntees on lihtsalt üks näide Mikita talendi ja õnnestumise suurusest.


3. Märkus vormi kohta
Triloogia vorm on tekitanud palju segadust ja vankumatuid eriarvamusi, sest sel on nii esseistika, müüdiloome kui pihtimuse jms tunnuseid, meenutab nii ilukirjandust kui teadusteksti, ometi nagu ei sobi hästi ükski tavapärane lahter. Juri Lotman – üks Mikita inspireerijaid – on teksti tõesusproblemaatikat käsitledes kirjutanud, et selles aspektis „on ilukirjandusliku ja teadusliku teksti lugeja psühholoogia printsipiaalselt lahkuminev. Teadusliku teksti ideaalne lugeja on üdini kahtlev skeptik. Sõnapealt ei usu too midagi ning emotsionaalsed veenmismeetodid üksnes suurendavad ta umbusaldust. Saadud teksti omaksvõtt sõltub siin tulemuste kontrollist kogu mõttekäigu kordamise teel. Teksti korratavus, lugeja võimalus seda ise üksipulgi kokku pannes jõuda autoriga samade järeldusteni, kõigi andmete ja tuletuste kontrollitavus on teadusliku teksti tõesuse tagatiseks.
Ilukirjanduslik tekst seevastu pole põhimõtteliselt ei korratav ega kontrollitav. Kui lugeja suhet teadusliku tekstiga valitseb kõikehõlmav kahtlus, siis ilukirjandus eeldab samavõrd jäägitut usaldust. Ka humanitaarteaduslikud käsitlused, kus algoritmide ja loogiliste mudelite üle domineerivad arhiivileidude ja lugejale kättesaamatute unikaalsete allikate tõlgendused, on praktiliselt kontrollimatud ning samuti sõltuvad autori ja lugeja suhete usalduslikkusest. See lähendab humanitaarteksti lugemise psühholoogiat kirjandustarbija psühholoogiale. Ent mis tahes teaduslik uurimus, ka humanitaaraineline, taotleb ühetähenduslikkust: tekst peab olema mõistetav, mitte interpreteeritav. Ilukirjanduslik teos aga otse nõuab, et iga lugeja mõistaks seda isemoodi. Seega ootab ilukirjanduslik tekst lugejalt nii piiritut usaldust — otse kahtlusi trotsivat harrast andumust —, nagu sellele ükski muu tekst ei söanda pretendeeridagi.
Täiesti loomulik, et seeläbi koondub tähelepanu isikule, kes enese vastu nii suurt usaldust nõuab. Tavasuhtluse küsimus «Mida ta endast kujutab, too sõnumitooja?» omandab nüüd sootuks erilise tähenduse. Kirjaniku isiksusest saab otsekui põhiteksti usaldusväärsust kinnitav — või kummutav — tekstilisa.“1
Valdur Mikita on loonud vormi, mis pretendeerib korraga teaduslikkuse üheseltmõistetavusele (on tunda, et Mikita tõesti tahab midagi öelda, midagi kommunikeerida), aga samas eeldab usaldavat, isiklikule loomingule omast lugemisviisi ning palju on seal väiteid, mille legitimeerib autori erilisus (sünesteesia). Kui vaimustusest lausa sõgestuda, siis võiks öelda, et Valdur Mikita loodud vorm on romaanikunsti uuendus. Ta oleks justkui võtnud tõsiselt Tõnu Õnnepalu veendumust, et annakareninalike romaanide aeg on jäädavalt möödas ning rakendanud sellele robertmusilliku ideaali inimese sisemaailma kujutamisel, tähendab, mitte vandunud alla sünteesimast kõige üldistavamat meetodit kõige üldistamatumale valdkonnale – uurida loodusteadusliku täpsuse ja metoodilisusega indiviidi autokommunikatsiooni unikaalsust. 


4. Miks ta seda teeb?
Loomulikult saan vastata ainult oletuslikult. Aga tahaks juhtida tähelepanu asjaolule, mida senises retseptsioonis eriti pole kohanud (va siinkirjutaja ja Berk Vaher põgusalt). Palju ja õigusega on toonitatud Mikita huumorit ja vaimukust, Andrus Kivirähk tunnistab, et naeris lugedes lausa kõva häälega, mida tema puhul harva ette tuleb2. Jah, triloogia kubiseb vaimukustest, aga asjaolu, millele tahtsin tähelepanu juhtida, ja mida pean väljataandamatult oluliseks, on see, et Mikita alumine tundetoon on lausa apokalüptiline, informeeritud ilmaliku inimese ränksünge lootusetus. Triloogias on küllaga mõrasid, millest see põhjatutume hoovus paistab. „Praegu on toimumas maakera eluslooduse üks suuremaid väljasuremislaineid, mis on umbes tuhat korda loomulikust foonist kiirem. Suurte ajastute piire on alati märgistanud mastaapsed hingeheitmised. Võimalik, et uusaegkond, mis kestis dinosaurustest korilaseni, hakkab lõppema ja saabumas on täiesti uus ajastu – antropotseen [...] Me ületame praegu piirjoont, kus eluslooduse kadu ja kultuurikadu pole iial olnud nii suur kui praegu. Kaovad liigid, kooslused, maastikud, kaovad mõtteviisid, keeled ja kultuurid. Ilmselgelt ei ole see kokkusattumus juhuslik ning on alguse saanud inimesest. Rünnaku all on inimene kui bioloogiline organism ja mõtlev olend.” (LM,lk 115-116).
Valdur Mikita esimene haridus oli loodusteaduslik, bioloogia. Ta saab suurepäraselt aru, kuidas toimivad aineringed, ökosüsteemid, bioloogilised kooslused ja milline on inimese roll selles ja kuidas inimene on neid (pöördumatult) mõjutanud ja kuhu see peagi välja viibi. 
Arutledes Kalevi Kulliga Mikita üle, ütles viimane, et ei mõista päris hästi, miks Mikita vaevub nii palju „Kalevipojaga“ jahmerdama, see tal nagu modernistlik võõrkeha muidu väga vägevas süsteemis. Pakkusin välja, et ehk inspireerib teda sama absurditunne, mis kunagi ajendas andma kohe hääbuvale rahvakillule oma eepost5.


Kirjutasin kord:
„Probleemide, õnnetuste, kriiside korral on kaks väga üldist leevendusstrateegiat: kas püüda muuta enese meeleseisundit või püüda muuta olukorda. 
Esimest võiks tinglikult nimetada muusiku teeks ja teist inseneri teeks. Mõlemal variandil on oma puudused ja voorused. Kui majal hakkab katus läbi laskma, siis on ehk remonti teha mõistlikum kui komponeerida kurblik bluusilugu „Sajab vihm jälle mu voodisse“, ent surnud lemmiklooma mutrivõtme ja epo-liimiga tagasi ei too. Insener ammutab energiat peale hakkamiseks sokraatilisest optimismist, muusikul aitab olukorraga leppida tragöödia ilust kostuv metafüüsiline lohutus.“3 
Muusika on üks ääretult võimas autokommunikatsioonivahend ja autokommunikatsioon on üks Mikita põhiteemasid. Ja see on arusaadav, sest meie tsivilisatsioon ja kodune ökosüsteem on sellisel kujul suremas ja insenerlikud praktikad seda protsessi pidurdadagi suuresti läbi kukkunud. Kui aga vaadata ajalukku, siis peab nentima, et inimesed liigiajaloolises mõttes suutnud üle elada aegu ja tingimusi, mis praeguse elustandardiga võrreldes on kujutlusvõime piirini kohutavad. Ainelises viletsuses, olematu meditsiini ja hügieeniga „pimedat keskaega“ on nimetatud ka kõrgvaimsuse ajastuks, ajastuks, mis inimene toetus oma sisemisele jõule4.


Marju Lepajõe on just autokommunikatiivsuse kaudu iseloomustanud varasemat Euroopa mõttelugu: „Antiik- ja keskaja filosoofia ja teoloogia on erakordne kogum inimese sisekogemuse, sisemaailma analüüse, mis tähelepanuväärsel moel ei aegu. Sisekogemuse metoodiline kirjeldus ja analüüs on aga midagi, mis tänapäeva teoreetilisest mõttest suurel määral puudub, sest siseelu on nn teaduslikust maailmapildist täielikult lahkunud. [---] Ometi on inimese sisemaailm kõige sügavam ja vahetum tegelikkus. Kui sellega tegelema ei õpi, siis on inimene väga hädas iseendaga. Üleilmset ja kohalikku agressiivsust, mille kuulmise ja nägemisega päevad algavad ja lõpevad, võiks üsna otseselt selle tühjusega siduda.“1


Toodud tsitaadi lõpp võiks olla Mikita triloogia motokski, algus aga selgituseks, miks Mikita suhe teaduslikkusesse on selline mimikriline.




5. Traditsioon
Materialistlik teadus on olnud inseneri – inimese, kes muudab oma keskkonda, mitte sisemaailma – suurim ja võimsaim tööriist. Nii suur ja võimas, et hing pidigi teadusest lahkuma, ent nüüd, mil insener on läbikukkunud – keskkond osutus siiski tugevamaks –, on ka see teadus kasutu. Vaja on tagasi saada hing. Mikita küsibki selle sisemise jõu järele – maagilise sõna järele –, mis aitab säilitada inimese elujõudu ja elurõõmu (peagi saabuvates) üliränkades ainelistes oludes. (Näiteks koonduslaagriõudused üle elanud psühholoogi Viktor Frankli loodud logoteraapia on ju samuti üks spetsiifiline autokommunikatiivne praktika.) Eelpool kasutatud kujundiga: ta läheneb parima insenerihasardiga muusikale. Eestlastega on praegu kenasti sel viisil hakkama saanud – viletsaid olusid muutmata parendanud meeleseisundit. Mikita tekstide laialdane populaarsus ongi tema autokommunikatiivses, heatujustavas ja eluindu süstivas toimes. Nagu ka Andrus Kivirähk ütleb, Mikita kirjeldustes muutub meeldivaks, lausa sala-aardeks kõik see, millest on harjutud rääkima virisevas ja põlglikus võtmes ning toob näiteks Mikita „kirjelduse Eesti taluõuest. Sisuliselt kõlbaks see peatükk ka põhjendama seda, miks Eestist tuleks tagasi vaatamata põgeneda – nii jube on siin kõik. Kuid Mikita, vastupidi, esitleb haisvat, ligast ning kõikvõimaliku kolaga täidetud taluhoovi peaaegu, et pühapaigana. Ja imelik küll – see kõlab usutavalt!“2 Milan Kundera on öelnud, et rõvetseda saab ainult emakeeles, laiemalt öelduna vägisõnad on ainult emakeelsed, heideggerlikumalt – hing on emakeelne. See peaks igasugustele üldinimlastele meelde tuletama, miks rahvuslikkus on vajalik ja miks meie autokommunikatiivsuse geenius on rahvuslik ja lokaalsusele toetuv.


Mikital on osalt õnnestunud see, mida soovitas Friedrich Nietzsche „Tragöödia sünnis“, kus andis soovitusi psühholoogiliseks kohastumiseks muusika vaimus, kui põrub „ennast kõikvõimsaks pidav optmism“, mis „sokraatilise kultuuri rüppe peidetud on“ ja „ilusate peibutuste ja rahustavate sõnade mõju „inimväärikusest“ ja „väärikast tööst“ otsa on lõppenud“ (loe: kui massid hakkavad taipama, et igasugused inimõigused, deklaratsioonid ning ka Tehnoloogia, Teadus ja muud sonimised ei aita midagi, kui maardlad on tühjad, amtosfääri temperatuur kõrgenenud, ressursid läbi põletatud ja ökosüsteemid kollapseerunud).34



P.S.
„Lingvistilist metsa“ arvustav Hasso Krull nimetab kõige vahetuma kogemuse pagendatust tänapäeva teadusest Philippe Descola eeskujul „naturalistliku ontoloogia probleemiks”. Krull kirjutab: „Naturalistlik ontoloogia, mis valitseb niihästi loodusteadusi kui kogu tänapäeva Lääne kultuuri, eeldab täielikku pidevust füüsilisel, välisel tasandil, sellal kui sisemust omistatakse ainult inimesele ja see on täiesti individuaalne.“5 Akadeemiline traditsioon, mis sellist ontoloogiat omaks ei võta, on biosemiootika ning selle distsipliini üks elavaid legende on Valdur Mikita (ja siinkirjutaja) juhendaja Kalevi Kull. Mikita triloogia (viimane osa ehk isegi enim) tõsiteaduslikumad ja eetiliselt nõudvamad kohad on suurepäraseks näiteks biosemiootilise vaateviisi rakendusest. Biosemiootika on akadeemilise distsipliini tähisena küll väga hiline nähtus, aga traditsioon, millest see välja kasvab, on vana ja väärikas. Tuttavlikum oleks ehk mainida Saksa romantilist bioloogiat, mida esindavad näiteks Karl Ernst von Baer ja Jakob von Uexküll. Viimase loodud omailmateooriat on nimetatud ka subjektiivseks bioloogiaks, mille üks lühimääratlus võikski olla see, et see on bioloogia, mis võtab aksioomiks naturalistliku ontoloogia eituse, selle, et ka teistel elusolenditel on seesmisus, ka neil on liigiomane mälu ja maailmasuhestus, teisiti öelduna, ka neil on hing. „Biosemiootika roll humanitaarteaduste seisukohalt on kahtlemata see, et ta võimaldab humanitaarteadustest endist lähtunud vahenditega saada ligipääsu keelevälisele elule.... muuhulgas üritab tõlkida neid tekste, mis pole inimkultuuri loodud. Siia kuulub liikidevaheline tõlge, aga ka animaalsete, loomseis märgisüsteemides sündinud lausetute tekstide ümberesitus ajalises inimkeeles“.6 












1M. Lepajõe, Milleks rahvuslikkusele tõlkimine? – Akadeemia 2014, nr 9, lk 1546–1548.
2A. Kivirähk, Talupojad tantsivad, prillid ees, lk 108–110.
3F. Nietzsche, Tragöödia sünd. Tlk A. Lill. Tallinn: Tänapäev, 2009, lk 122–3.
4Kui arutlesin Kalevi Kulliga Mikita üle, ütles ta, et ei mõista päris hästi, miks Mikita vaevub nii palju „Kalevipojaga“ jahmerdama, see on tal nagu modernistlik võõrkeha muidu nii vägevas süsteemis. Pakkusin välja, et ehk inspireerib teda sama absurditunne, mis kunagi ajendas andma kohe hääbuvale rahvakillule oma eepost. (Vt J. Undusk, Eksistentsiaalne Kreutzwald. – Eesti Ekspress. Areen 5. XII 2003.)
5H. Krull, Lugu mehest, kes kukkus oma sokiauku. – Vikerkaar 2013, nr 10–-11, lk 156. 
6K. Kull, Biosemiootika. – Humanitaarteaduste metodoloogia. Uusi väljavaateid. Koost M. Tamm. Tallinn: Tallinna Ülikooli Kirjastus, 2011, lk 165–166. Soovitan seda artiklit kui parimat sissejuhatust biosemiootika mõistmiseks, põhjalikum käsitlus oleks Jesper Hoffmeyeri „Biosemiootika“ (Tallinna Ülikooli Kirjastus, 2014).
1Juri Lotman, „Kirjaniku biograaafia kui loomeakt“, kogumikus Kultuurisemiootika, Olion, 1990, lk 353, tlk Inta Soms
2Andrus Kivirähk „Talupojad tantsivad, prillid ees“, Vikerkaar, 3, 2016, lk 108-110
iHea kokkuvõtliku ülevaate saab näiteks esseest „Vanaemad, ökoterrorism ja globaalne katastroof“, Postimees, 26. III 2011
5Vt nt Jaan Undusk „Eksistentsiaalne Kreutzwald”,Eesti Ekspress, Areen 5. XII 2003 
3Mihkel Kunnus, „Sarvedega peremudeleid ehk võrdõigusluse õnnetusi“, Minu eugeenika saladus, Ji, 2012, lk 39


4Marju Lepajõe ettekandega sümpoosionil „Milleks meile rahvuslikkus?“ (järelvaadatav: https://www.youtube.com/watch?v=D006R3QP7u0)
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:02 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. juuni 2016Vägivalla õigustus 
ERRi päevakommentaar 30.06.2016


Vägivalla õigustus


Mihkel Kunnus


Idealistlike moralistlike loosungite – nagu „Vägivallal puudub õigustus“ – üheks suureks hädaks on see, et see võimaldab ühe lihtlausega täita kogu kõrvadevaheline tühjus. Naks ja probleem lahenenud. Seepärast meeldivad need iseäranis noortele uljastele kaunishingedele. Hinnatud käitumisökoloogia professoril pruugib vaid suu avada, kui kargab välja selline noor lihtlausega varustatud uljaspea ja võtab sekundiga moraalse seljavõidu. Sest kui sul on idealistlik moraaliloosung, pole enam mingeid teadmisi vaja. Mitte mingeid. Käratad selle välja ja vahid nõudliku näoga ringi. Küll aga on neid vaja, kui tahetakse vägavallaga võidelda. Kui aga teaduslikult vägivalla põhjuseid otsida, siis noor uljaspea ei suuda siin näha muud kui vägivalla õigustamist. Sest teaduslik meetod korraga ju depersonifitseerib ja ehitab põhjusahelaid, mis ulatuvad kaugemale konkreetsest vägivallaaktist ja selle sooritajast.


Võtan ühe väikse näitelõime sellisest keerulisest puntrast nagu perevägivald. Traditsioonilised soorollid küll kahtlemata piirasid isikuvabadusi, olid sooliselt diskrimineerivad ja nii edasi, aga ühtlasi lahendasid huvide konfliktid eos – kui elatakse mingite vaidlustamatute reeglite järgi on iseäratseja või eksija kohe tuvastatav ja mingit piigimurdmiste ei tule. Kui rollid on paigas ei saa tülitseda, et kelle kord on seda tasustamata kodutööd teha või kelle kord last imetada. Nüüd on need konfliktid samuti privaatsfääri lükatud. Eriti väga võrdõiguslikes ja feministlikes põhjamaades, kus perevägivalda on ka kõige rohkem. 


Aristotelese „Poliitika“ on ses mõttes täiuslikult aegunud raamat, omamoodi antivõrdõiguslikkuse piibel, sest ta tegeleb seal väga palju mitmesuguste selgete alluvussuhete õigustamisega, ikka harmoonia ja ökonoomia nimel. Võrdsete õigustega ja alati isepäistest inimestest mingit sellist süsteemi ei ehita. Isiksus hakkab mässama! Ja ma ei vaena siin võrdõiguslikkust, vaid näitan, et sellel ideaalil on mitmesuguseid lisamõõtmeid. Näiteks rivaalitsemine ja konfliktsuse kasv, sest kodune tööjaotus tuleb ise ja eraviisiliselt paika panna.


Veel üks suur ja vana lõim tsiviliseerumisprotsessis on jõukasutuse muutumine üha täielikumalt riigi monopoliks. Praegu on see tunginud või õigemini on tungimas eraalgatusliku vägivalla viimasesse kantsi – perekonda. Üsna hiljuti võeti kooliõpetajalt õigus kasutada vägivalda, nüüd on tsentraalsandarmi nui trügimas üha ägedamalt ka lapse ja lapsevanema vahele. Tutistamise peale võib teismeline emale politsei kutsuda. Ja lahkheli lapse taotluse asjus jääda ööseks sõbra juurde leiab lahenduse lapse advokaadi ja ema advokaadi mõõduvõtus. Vajadusel sekkub politsei ja kasutab sunnimeetmeid.


Füüsilist vägivalda on formaalsete menetlustega märksa lihtsam tuvastada kui vaimset ja seega soosib kujunev tsivilisatsiooniformatsioon vaimset vägivalda ja enesekehtestamist. Ja siin on käitumisökoloogia professoril õigus, erarusika suuremast riigistamisest on naistel rohkem võita. Aga see oligi ju plaanis. Naiste desarmeerimisel on märksa suuremad tehnilised raskused, miska võib juhtuda, et naiste varjupaigad tühjenevad naistest ja muutuvad piinatud meeste kõrvade varjupaikadeks. Perevägivald ei kao, vaid teiseneb.
Keda kolgib juba praegu meie meie ühiskonna institutsionaliseeritud rusikas rohkem? Siin pole mingit kahtlust, ca 95% vangidest on mehed. Me peame seda õigustatud vägivallaks ja õigustatud sooliseks disproportsiooniks. 


Leszek Kolakowski on öelnud, et „õigustatud vägivalla eristamine õigustamatust pole võimalik ilma hinnanguteta eesmärkidele, mida vägivallaga tahetakse saavutada. Seal, kus eesmärk on ilmselgelt väärikas, ja kus – mis väga tähtis – pole teisi võitlusvahendeid, on vägivald õigustatud, ehkki mitte alati mõistlik. /.../ Kerge on öelda, et tahame vägivallatut maailma, aga keegi pole veel andnud mõistlikke juhtnööre sellise maailma loomiseks.“


Sipelgaid, termiite ja mesilasi imetletakse tihti kui musterühiskondade loojaid (muide,nad kasutavad organiseeritud kollektiivset vägivalda ehk sõda nagu inimenegi). Aga nende evolutsiooniliseks trumbiks on see, et tööliste vahel puudub seksuaalne konkurents – üks lähisuhte vägivalla suurtest evolutsioonipsühholoogilistest allikatest. Selle eelduseks on see, et , ütleme, järglaste saamine on monopoliseeritud keskvõimule ehk miski, milleni suur imetaja kuidagi ei küündi. 


Seega kõigi märkide järgi on vägivald sarnane nähtus nagu rumalus või haigused, tähendab, inimkonna ebameeldiv püsisaatja, mille vastu peab pidevalt võitlema. Ja see võitlus on tõeliselt kangelaslik, sest puudub igasugune võidulootus.












Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:46 9 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


15. juuni 2016Johannes Kunnus 29.10.1924 - 14.06.2016 



Kaks viimast esimese ešeloni vabatahtlikku.
Johannes Kunnus ja Jaanus Tasuja









1. Millal ja kus algas tema sõjatee? 
1942. september Petserist.


2. Kus ja millal lõppes tema sõjatee? 
Tallinna vallutamise aastapäeval 21. september 1944, Amblas vangi langemise tõttu (Hando Ruus andis võimaluse minna hüppesse). Jalgsiretk Tallinna. Kamandati Lauluväljakule, ca nädal (rahvas üritas toita) edasi jalgsi Kiviõlisse. Seal jäi kõvasse kopsupõletikku 42 palavik. 
Edasi vangilaagrid: Kingiseppa, Volossova, sealt Põhja-Karjala, tahapoole polaarjoont 50 mehelised grupid, palgiparvetused (vigastus terastrossiga töötamisel põhjustas parema käe nimetissõrme kaotuse) ning viimane laager Laadoga suudmes elektrijaama ehitamine. 
Laagris olles saadeti järelpärimine ENSV julgeolekusse kuid perekonnanime kirjevea tõttu ei saanud informatsiooni (Kunnuse asemel oli KULLUS)
Alates 1947 aastast Sangaste metskonnas tööl. 


3. Millal saabus esmaselt Debicasse?
Reisivaguniga septembri lõpus 1942.


4. Millal saabus Ukrainasse? 
1943. aprill. 


5. Millistest lahingutest osa võtnud? 
Esimesest eshelonist saabudes kõik lahingud va Dnepri positsiooni lahing ja Auvere lahing jäi vahele Rakvere haiglas verevalumitega olemise tõttu (5. juunist – 5. juulini, peale seda kodusel ravil).


Kõige hullem oli Sarovka-Valki lahing. Tankide vastu. sh. ameeriklaste kiirete maastikutankide vastu. 


6. Kas oli Tšerkassõ kotis? 
Jah.


7. Kuidas välja sai? 
Üle lääbakil silla.


8. Kes olid tema kompanii ülemad? 
Leichte ( äkki Wilhelm Gelzleichter?)
Narva all Hando Ruus. 


9. Millises kompaniis teenis, milliste relvadega? 
1. kompanii raskemiinipilduja
Vööl 9mm püstol (moon sama mis püstolkuulipildujal) 


10. Kas oli Narva rindel füsiljeerpataljonis? 
Jah.


11. Kas sai haavata, kus, millal? 
Ei.


12. Kas oli autasustatud?
Teise klassi raudrist, rünnakumärk, lähivõitluse pannal (Nahkampfspange, hõbe) 
Jäid Ambla metsa koos sõduriraamatuga + kõik tunnused, pagunid. Veregrupi märk A vasaku kaenla all.


13. Millise aukraadiga lõpetas sõja? 
Allohvitseri kandidaat


Mihhail Bendti küsimustega käisid Õru vallas, Kaasiku talus 15. augustil 2015. Märt Kunnus ja Siiri Möller




Vanaisa ja mina


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:36 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. mai 2016"Vennad Karamazovid" 
Ilmus ajalehes "Postimees" 28.05.2016

Ohjeldamatu inimene


Mihkel Kunnus


Fjodor Dostojevski „Vennad Karamazovid“ on ühe ajaloo kõige suurema ja mõjukama maailmakirjaniku viimane ja ühtlasi kõige sünteesivam suurteos. 


Oma kirjanikutee alguses kirjutas Dostojevski oma vennale: „Inimene on saladus. See tuleb lahti mõtestada, ja kui sa mõistatad seda ka terve elu, siis ära ütle, et oled aega raisanud; ma tegelen selle saladusega, sest tahan olla inimene.“ Sellele deviisile on alla kirjutanud paljud suured kirjanikud pärast teda. Muuhulgas ka meie parim inimesetundja A.H. Tammsaare. Viimane tsiteerib näiteks päris mitmes kirjutises Leo Bergi ütlust, et Dostojevski teosed on kui jäämägi, mille otsa Lääne-Euroopal tuleb sajanded ronida, ja mitte kellegi ees kummardava Friedrich Nietzsche tunnistust, et Dostojevski olevat olnud ainus, kellelt tal oli midagi õppida. Monumentaalne Oswald Spengler õppis ära vene keele, et lugeda Dostojevskit originaalis. Kokkuvõtlikult: ainuüksi tsiteeritud tunnustustest saaks kokku klopsida iivelduseni mõõdudundetu ülistuskaleidoskoobi, miska oleks vist informatiivseim lihtsalt nentida, et Dostojevski on inimhinge komplekssuse kujutamises tänini ületamatu. Samuti on ta väga aktuaalne. Mõnes aspektis ehk isegi aktuaalsem kui kunagi varem, sest üksikindiviid pole kunagi varem olnud nii vaba kui praegu liberaalsetes demokraatiates ja vabaduse mõju inimesele oli üks Dostojevski kesksemaid uurimisteemasid. Sõna „Vabadus“ on see kolmandik Prantsuse Revolutsiooni lipukirjalt, mis on kõige visamalt säilitanud oma kütkestava jõu. Võrdsust ja vendlust ei söanda ükski poliitiline liikumine otsesõnu oma lipukirjaks võtta, aga vabadus käibib õilistava tunnusena väga paljudes valdkondades. Lääne inimeses pole vendluse alget, kirjutas Dostojevski oma muljetes Euroopa reisist, ta hoopis nõuab endale õigusi ja tahab eralduda.Vendlus mandub väljast peale sunnitud solidaarsuseks ning see on meeldiv ainult hädalistele, kellega solidaarne olemist nõutakse. Mis saab aga siis, kui võrdsus kuulutatakse ülimaks väärtuseks, teab Eesti inimene liigagi hästi. Ainult vabadus pole oma sisu veel lörtsinud.
Vabaduse kui inimtahte tähtsaima väljenduse vastuoluline loomus leiab läbinägelikku kujutamist kõigis Dostojevski suuremates romaanides, ent kontsentreeritumal vahest „Vendade Karamazovite“ tuntuimas kohas, Ivan Karamazovi poeemis „Suurinkvisiitor“. 
Positiivset ideaali ja eeskuju – võib ehk öelda dostojevskilikku utoopiat – kehastab mitmes aspektis Aljoša Karamazov. Näiteks on ta psühholoogiline vaikehäälestus lausa antiteetiline oma õigusi nõudvale eurooplasele, kes tunneb püsivalt, et on rikutud mingeid tema õigusi ja talle on kuidagi ülekohut tehtud, seevastu: „Aljoša oli kindel, et ülekohut ei taha talle teha üldse keegi ega kunagi ka kogu maailmas, ja mitte ainult ei taha, vaid ka ei saa. See oli Aljoša meelest aksioom, tõde, mis ei vajanud tõestamist, ja sellest tulenevalt läks taa täiesti kõhklematult aina edasi“ (I kd, lk126-7).
Aljoša mentor, vagamees Zossima hoiatab: „Maailm kuulutab vabadust, eriti viimasel ajal, ja mida me nende vabaduses näeme – ainult orjust ja enesehävitust! Sest maailm ütleb: „Kuna sul on vajadusi, siis rahulda neid, sest sul on niisamasugused õigused nagu kõige kuulsamatel ja rikkamatel inimestel. Ära karda oma vajadusi rahuldada, vaid kasvata neid koguni juurde!“ – see on praegusaja maailma õpetus. Selles nähaksegi vabadust. Ja mis sellest vajaduste kasvatamisest tuleb? Rikastele üksindus ja vaimne enesehävitus, vaestele – kadedus ja tapmine, sest õigused on küll antud, kuid vajaduste rahuldamise vahendeid ei ole veel kätte juhatatud.“ (I kd, lk 383).


Küllap on Eesti lugejale midagi tuttavlikku ka Dostojevski suhtes Euroopasse. Ta on öelnud, et tal on kaks kodumaad, Venemaa ja Euroopa. Euroopa on talle väga kallis, ta armastab Euroopa kultuuri ja saavutusi, ent samas tunneb, et Euroopa on loojumas, et mitte öelda hullemini. Nii „Vendades Karamazovites“ kui ka näiteks teises küpse-ea romaanis „Nooruk“ võib kohata motiivi, mis Ivan Karamazovi sõnastuses kõlab järgmiselt: „Ma tahan ära käia Euroopas, Aljoša, ja nüüd asungi siit teele; aga jälle - ma tean, et lähen sinna nagu surnuaiale, nii on lood! Seal lamavad kallid kadunukesed, iga kivi nende kohal räägib kunagisest nii leegitsevast elust, mis on möödas, nii kirglikust ususust oma vägitöösse, oma tõesse, oma võitlusesse ja oma teadusesse, et ma – tean seda juba ette! – langen kummuli maha ja suudlen neid kive ning valan nende juures pisaraid, kuigi olen ise samal ajal kogu südamest veendunud, et see kõik on juba ammu vaid surnuaed ja muud ei midagi.“(I kd, lk 282)


Käesoleva uustrüki teeb veelgi väärtuslikumaks see, et tegu pole pelgalt kordustrükiga, vaid nii haruldase nähtusega nagu uustõlge (Virve Krimm) ja samuti on see väljaanne väärindatud meie parima Dostojevski spetsialisti Peeter Toropi mahuka ja ülevaatliku järelsõnaga.


Ent lõpetaksin siiski Georg Henrik von Wright'i tsitaadiga, millele kahel käel alla kirjutan: „[Dostojevski] puhul on pigem tugevuseks kui nõrkuseks, et tema filosoofiliste ideede olemus on kompleksne, lähenedes seejuures konfliktsusele ja paradoksaalsusele. Analüüsiva intellektiga pole võimalik neid lõplikult selgitada. Nende substantsiks on elav reaalsus, mille igasugune skolastiline tõlgendus paratamatult tapaks. Ainsaks õigustuseks Dostojevskist kirjutada on püüd tekitada inimestes huvi õppida tema enda käest.“ („Minerva öökull“, Vagabund 1996, lk 149)




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:27 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
18. mai 2016See saavutamatu õiglus. Koolihariduse näide. 
Ilmus ajalehes „Eesti Ekspress“ 18.05.2016






See saavutamatu õiglus. Koolihariduse näide.


Mihkel Kunnus




„Mõne võitluse teeb suureks õiglus, mõne võitlejate nimed“ – selliste sõnadega alustas Jürgen Ligi oma vastulauset kultuuriinimeste ja haritlaste pöördumisele erakoolide toetuseks1. See kõlab sütitavalt. Vähemasti siis, kui järele mitte mõelda.
Igatsus õigluse järele on saatnud õhtumaalast – ja mitte ainult õhtumaalast – tema tsivilisatsiooni algusest saati. Õigluse luges kõige hõlmavamaks vooruseks meie mõtteloo esiisa Platon ja ka viimaste aastakümnete diskuteerituim selle suuna filosoof John Rawls võtab lähtekohaks äratundmise, et „õiglus on esimene voorus ühiskonnainstitutsioonides, nii nagu tõde mõttesüsteemides“. 
Aga umbes sellega see hubane üksmeel ka piirdub. Niipea, kui üritatakse seda õilist printsiipi kuidagi rakendada või konkreetsemaks muuta, minnakse raginal tülli. Sest õiglus on midagi, mille olemasolu ei tuvastata objektiivsete mõõteriistade või üheste menetlustega, vaid miski, mis annab märku tunde kaudu ja pigem ikka siis, kui tajutakse selle puudumist. Ja (eba)õiglustunded on väga erinevad ning ainus, mis neid ühendab, on mingi määratlematu sugulus võrdsusega. Olenevalt humanistliku idealismi ja loodusteadlasliku (või näiteks katoliikliku) fatalismi vahekorrast nõutakse võrdsuse sildi all kõigi inimeste vaimuannete identsust, omaduste võrdväärsust, moraalset võrdväärsust, võimaluste võrdsust, võrdset arvestamist jne. 
Võtame illustratsiooniks ühe pisut kaugema näite. Milline oleks õiglane vanemapalk? Võime ette kujutada umbes järgmist arutelu: A: „Laps on laps. Õiglane on see, et riik toetab kõiki lapsi võrdse summaga“, B: “Õiglane on see, et lapse saamine ei mõjuta kuidagi pere sissetulekut, see palk, mis oli enne lapse saamist, olgu ka lapsega koju jäädes riiklikult tagatud. Kõigile võrdselt nii, et see, mis oli enne, see on ka pärast“. C: “Ei, pole õiglane, et niigi rikas saab riigilt ka suuremat vaemapalka, õiglane on hoopis nii, et vaesed saavad rohkem ja rikkad vähem. Õiglane on nii, et arvestatakse kõigi vajadustega võrdselt“. Taolist näidisvestlust võiks modelleerida veel pikalt, aga oluline on tähele panna kahte asja. Esiteks seda, et kõik need erinevad seisukohad apelleerivad õiglusele, ja teiseks seda, et nendele seisukohtadele vastavad praktikad on üksteist välistavad.


Thomas Manni suurteoses „Võlumägi“ on kujutatud õhtumaise vaimuilma tänini aktuaalset sisekonflikti humanist Settembrini ja jesuiit Naphta vaidlusena (see on umbes sama nagu praegu Paris-Lobjakas vs Vooglaid-Vahtre). Teise osa lõpust võib lugeda: „Niipea aga kui härra Settembrini sõna „õiglus“ kõnelusse tõi ja seda kõrget põhimõtet vältiva vahendina sise- ja välispoliitiliste katastroofide vastu soovitas, siis ilmnes, et Naphta (kes alles hiljuti oli vaimlist nii väga heaks pidanud, et selle maine kujunemine iialgi õnnestuda ei võivat ega tohtivat) püüdis just seda vaimlist ennast kahtluse alla asetada ja halvustada. Õiglus! Kas olevat see jumaldamist vääriv mõiste? Jumalik? Esmajärguline mõiste? Jumal ja loodus olid ebaõiglased, neil oli lemmikuid, nad valisid oma armust, ehtisid ühtesid ohtliku väljapaistvusega ja valmistasid teistele kerge, lihtlabase saatuse. Ja tahtev inimene? Temale oli õiglus ühelt poolt halvavaks nõrkuseks, oli kahtluseks eneseks – ja teiselt poolt fanfaariks, mis vapraile tegudele hüüdis. Kuna järelikult inimene selleks, et kõlbelisse jääda, peab alati „õiglust” ühes mõttes „õiglusega” teises mõttes korrigeerima, – kuhu jääb siis selle mõiste absoluutsus ja radikalism? Muide võis „õiglane” olla ühe vaatepunkti vastu või aga teise vastu. Kõik muu oli liberalism, ja sellega ei saanud tänapäeval enam ühtki koera ahjult alla meelitada. Õiglus oli iseenesestmõistetavalt kodanliku ilukõne sõna kest, ja et teotsemiseni jõuda, pidavat kõigepealt teadma, missugust õiglust mõteldavat: kas seda, mis igaühele oma, või seda, mis kõikidele ühepalju anda tahtvat.”2
Oluline on rõhutada, et Naphta ei ülista ebaõiglust, vaid näitab, et sellise piduliku sõna nagu „õiglus“ instrumentaalne väärtus on nii nadi, et mis tahes rakenduse korral tuleb mingeid teisi printsiipe või kitsendusi appi võtta.
Muide, nende kahe üsna vastandliku õigluse konflikt süveneb kenasti ka koolis sees. Hindamisviis, mis ei lähtu mingist ühisest ja üldisest mõõdupuust, vaid kõrvutab lapse eelmist saavutust käesolevaga st hindab lapse individuaalset arengut, ja mis oli pikalt waldorfkoolide üks kaubamärke, leiab üha laialdasemat juurutamist ka üldises haridussüsteemis. Üha rohkem rõhutatakse kujundava hindamise tähtsust ja õpilase individuaalsusega arvestamist ning (eriti kehalises kasvatuses) sarjatakse üldiste normide võtmist hindamise aluseks. Ometi gümnaasiumi lõpus ootavad õpilasi riigieksamid, tähendab, kontrollivorm, mis lähtub täielikult sellest teisest õiglusest – kõigile täpselt üks ja sama, igasugune individuaalsus on kõrvale jäetud. Ja mitte lihtsalt kõrvale jäetud, vaid on tehtud kõik, et hindaja ei saaks mitte midagi teada eksami sooritaja isiksusest ja kujunemisloost. Eksamitööd on tähistatud koodiga, milles ei kajastu ei kool, piirkond, sugu, vanus ega midagi. See on tehtud nii, et ei saaks mingilgi alusel diskrimineerida, et oldaks maksimaalselt õiglased.


Kas õiglane oleks see, et iga laps saab ühisest potist (loe: riigilt) hariduse jaoks sama suure summa või igale lapsele tagatakse võrdsed võimalused sõltumata ta elukohast? Kui tahame tagada võrdseid võimalusi, siis kohe kindlasti ei saa hakkama võrdse summa andmisega lapse kohta, sest mastaabiefekti tõttu on neis kohtades, kus palju lapsi tihedalt koos elab, koolitamine õpilase kohta palju odavam kui hõreda asustuse korral. Nii saabki ilmuda üks suure ja spetsiifilise õiglustundega tegelinski, kes küsib bravuurikalt, et miks suuremate linnade maksumaksja peab ülal pidama väiksemate koolide õpilaste koolitamist? See pole ju õiglane!
Kohe on aga ka platsis teine tegelisnki, kelle spetsiifiline õiglustunne pole sugugi mitte väiksem, ja kes ütleb, et laps pole valinud ei oma elukohta ega vanemaid ning pole õiglane, et üks laps saab seetõttu paremad võimalused kui teine. Tõsi, see pole õiglane! 
Selles suunas läksid kõige kaugemale Marx ja Engels, kes käisid välja igati loogilise lahenduse, et laste päästmiseks vanemliku ebaõigluse eest tuleks nad kohe pärast sündi täielikult riigistada. Tõsi, sest niivõrd kui laseme vanematel vabalt otsustada, kuidas nad oma lapsi kohtlevad, sedavõrd loome ruumi, kus ebavõrdsus saab esile kerkida. Ühed kasutavad seda otsustusvabadust selleks, et vedada oma võsukesi ühest trennist teise, ühest huviringist kolmandasse, teised keelduvad vaktsineerimisest ja ravivad kõike – sissekasvanud varbaküünest kõhulahtisuseni – ohtra kloordioksiidiga. Riiklikult reguleerimata perekond on ebavõrdsete võimaluste ürgpesa, selles pole kahtlustki. Kas aga võrdsus ja õiglus on laste kasvatamisel ülimad printsiibid, selles võib kahelda küll.


Kogu selle pika jutu moraal on lihtne. Kui keegi ütleb, et mingi asi on ebaõiglane ja õigluse huvides tuleb teha hoopis nii ja nii, siis poliitiline diskussioon alles algab, mitte ei lõpe.






1 „Postimees“ 3. aprill. 2016 „Jürgen Ligi: millest pöördumine ei räägi ja millest võinuks mitte rääkida“


2 Thomas Mann, „Võlumägi. Teine köide.“ Tapper, 1939, lk 559-560.  
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:36 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. mai 2016Organism kui dirigendita orkester 
"Rohelise Raamatu" sarjas ilmus süsteemibioloogia juurutaja Denis Noble'i raamat "Elu muusika. Bioloogia teispool geene". Alljärgnev on selle raamatu järelsõna Kalevi Kullilt.







Organism kui dirigendita orkester — ja eluteaduse süda


Kalevi Kull




Elu kui muusika. Ongi ta ehk muusika? Seisneb elu ju kooskõlapüüdudes, rütmijärgimistes, harmooniahoius, meloodiamõnus... Elu pole ometi suhkur ja lubi ja muud molekulid, millest me kehad koosnevad, vaid suhtestik, taju ja toimimine, mis imepäraselt aina ennast loob, keerukas viis, mis teiseneb ja kordub. 


Elu muusika. On see luule või teadus? Poeetiline metafoor või teaduslik mõiste?


Metafoor on kõnekujund, mis põhineb sarnasuse märkamisel mõistete vahel. Näiteks „lindude kontsert metsas”. Loomulikult ei anna linnud kontserti, ometi on nende häältekooris midagi kontserdi moodi. „Kontsert“ on siin metafoor, „koor“ samuti. See sarnasus võib olla sügavam või pealispindsem. 


Metafoorid aitavad kirjeldada ja mõistmiseni jõuda. See ei puuduta üksnes igapäevast mõtlemist ja tavakeelt, vaid kindlasti ka teaduslikku mõistete arengut.1 Mõtlemine millegi tuttava ja sarnase kaudu on üks tavapärane modelleerimise viis. Nii ongi metafoorid esmasteks mudeliteks, mille abil me asju mõistame ehk seletame. 


Metafoorid juhatavad. Nad juhatavad kätte, mis suunas mõtelda, juhatavad taipama. Ühelt poolt leiame neid palju aimekirjandusest, kus nende abil seletatakse keerulisi asju või seostatakse tundmatut tuntuga. Ent teiselt poolt on metafooridel kahtlemata oluline roll ka uue teadusliku teadmise saamisel, avastusteni jõudmisel või teoreetiliste mudelite ehitamise radadel. 


Bioloogias on metafoore külluses ning mitmeist neist on saanud terminid. Olgu või looduslik valik — ei peeta ju sellega silmas mingit kellegi tehtud valikut, vaid üksnes seda, et mõned paljunevad rohkem kui teised, kui tingimused seda võimaldavad. Ent see sõna, nagu Darwin kunagi kasutas, on kauaks tarvitusse jäänud. Tänini vaieldakse, kas Darwini toonasest sõnavalikust sündis rohkem häda või õnne, kas on see mõistmisele kaasa aidanud või pigem eksitanud.


Muusikalised metafoorid olid elu iseloomustajatena populaarsed juba 19. sajandi hakul, kui oli moes loodust romantiseerida. Ent samuti on neid armastanud kasutada Karl Ernst von Baer, õige palju leidub neid Jakob von Uexkülli kirjutistes.2 See pole muidugi juhuslik. Vastupidi, nende kasutamisega teaduslikes kirjutistes üritatakse viidata mõnedele väga olulistele eluprotsessi ja elussüsteemide põhijoontele. Elu poeesilisele, esteetilisele, loovale tahule. 


Baer kirjutas: „Kas ei me ei peaks orgaaniliste kehade eluprotsessi vo~rdlema meloodiate ja mo~tetega? To~eso~na, mina kutsun neid ko~ige meelsamini loomismo~tteiks; nende kuju füüsilises maailmas erineb muusikapala vo~i mo~tte kujust vaid selle poolest, et inimene seda neile anda ei saa, nad kehastuvad ise ning saavad eraldiseisva keha” (Baer 2002 [1864]: 2578). „Ning ka elutegevust ei pea ma orgaanilise ehitamise resultaadiks, vaid rütmiks, meloodiaks, mille järgi orgaaniline keha end üles ja ümber ehitab” (Baer 2002 [1864]: 2582). 


Jakob von Uexküll armastas muusika ja elusa võrdlust eriti, muusikaseoselisi sõnu on ta bioloogiateoreetilistes kirjutistes palju. Näiteks ta ütleb, et omailmad „ei mo~ju [...] omavahel mehaaniliselt ja nad on kummatigi omavahel plaanipäraselt seotud, nagu oratooriumi toonid on omavahel harmooniliselt ühendatud. Nii on elu seaduste leidmiseks vaja uurida muusika ja mitte mehaanika seadusi” (Uexküll 2012 [1937]: 188). Ja veel: „Rakutoonist elundimeloodiaks ja organismisu¨mfooniaks progresseeruv subjektiveerimise protsess on otseses vastuolus mis tahes mehaanilise protsessiga, mis kujutab endast objekti mo~ju objektile. Seevastu on ta samal tasandil mis tahes muusikalise kompositsiooniga. [...] Nii nagu dueti kompositsioonis peavad mo~lemad hääled olema noot-noodilt, punkt-punktilt teineteisele komponeeritud, on looduses tähendusfaktoritel ta¨henduse omastajatega kontrapunktiline suhe. Elusolendite vormimoodustus saab meile arusaadavamaks alles siis, kui meil on o~nnestunud sellest tuletada looduse kompositsioonio~petus” (Uexküll 2012 [1940]: 346). Kontrapunktiline ühendus ei vaja aga dirigenti. Lähedus Noble’i vaadetega on tähelepanuväärne.


Jesper Hoffmeyer on korduvalt esile toonud, kuidas molekulaarbioloogias kasutusele võetud info-sõnade poolest rikas terminoloogia on valmistanud ette eluprotsesside semiootilise teooria tulekut. Näiteks „transkriptioon“ ja „translatsioon“, või et molekulide suhted on „koodi“-põhised ja mõned neist on sõnumiviijad (üks molekulitüüp kannab nime messenger). Samas suunas viitab „elu kui muusika”.


Muidugi võivad metafoorid olla ka eksitavad. Nii selgitab Hoffmeyer (2014: 101–102), kui eksitav on kõnelda informatsiooni transportimisest — sest selline väljendusviis ei lase hästi mõista, kuidas saab informatsioonil üldse olla tähendus. On ju nii, et mingi eristus ei kandu üle muidu, kui ta tuleb kuulaja-vaataja poolt uuesti luua. 


Paradigma vahetusega käibki tavaliselt kaasas metafooriarsenali sügav muutus — senise arvatavalt eksitava sõnakasutuse asendamine teistsugusega. Võib ju küll öelda, et sõnad ei loe, kui arusaam on õige. Ometi, õpetaja ütlus „organism on masin” suunab õpilast üpris teisiti kui väljend „organism on sümfoonia”. 


Käesoleva raamatu autor Denis Noble on saanud radikaalseks paradigma vahetajaks bioloogias. Ta leiab, et neodarvinlik reduktsionistlik bioloogia tuleb asendada integratiivse süsteemibioloogilisega.3 See nõuab muutust mõistestikus. Konkreetse ülesandena võtab ta muuhulgas ette Dawkinsi egoismipõhise metafoorika kriitika ja asendamise (raamatu teine peatükk).


Hea bioloog peab tundma kõiki olulisi elunähtuste teooriaid. Et argumenteeritumalt osata järgmise põlvkonna teooriaid mõista, eks siis seepärast tuli ka Richard Dawkinsi mõtteviis läbi elada (teda on muide eesti keelde tublisti tõlgitud). Ning kuigi ökoloogias on soodumus süsteemibioloogiliseks käsituseks olemuslikult suur, leidub kaua veel ökoloogegi, kes reduktsionismist ei loobu (nagu Noble hästi kirjeldab) ja pakuvad Dawkinsi tüüpi seletusi — praegusajal enamasti sotsiobioloogia teooriate kaasabil. 


Muusika ja elu võrdluse puhul on siiski tegemist millegi enama kui pelgalt metafooriga. Metafoor on analoogiline sarnasus, elul ja muusikal on aga ka homoloogiline seos. Viis, kuidas helid ühenduvad kuulmisel millekski helideüleseks, on põhimõtte poolest ühine sellega, kuidas valguskiired seonduvad tajus pildiks. Veelgi enam. Nii nagu tervikpildi kaudu saavad tähenduse selle pildi osad, reguleerib meloodia noote, kooskõlalisteks või sobimatuteks.


Olgu lisatud, et Denis Noble mängib hästi viiulit ja tegeleb muusikaga päris tõsiselt. Nii et neist muusikaseostest kirjutades on ta kahtlemata asjatundlik.


*


Noble’i teaduslike arusaamade areng on tähelepanuväärne. Tema uurimistöö keskmes on ikka olnud organismide talitlemise mehhanismid. Ent esimestel teadlastee aastakümnetel kirjeldas ja uuris ta neid kui biofüüsik-reduktsionist, hilisematel aastakümnetel aga kui bioloog-holist. See liikumissuund — reduktsionistist holistiks, biofüüsikust biosemiootikuks — on äratuntavate paralleelidega mitmete bioloogide vaadete arengus. 


Denis Noble on britt, sündinud 1936. aastal ja ülikoolis käinud Londonis. Doktoritöö kaitses ta 1961. aastal, teemaks südame rütmi reguleerivad mehhanismid. 


Tema teadustöö keskmeks on olnud südame füsioloogiliste protsesside modelleerimine. Lähteks oli biofüüsika klassikasse kuuluv Hodgkini-Huxley mudel — Alan Hodgkini ja Andrew Huxley poolt 1952. aastal välja töötatud diferentsiaalvõrrandite süsteem, mis kirjeldas erutuse dünaamikat rakumembraanil. Füsioloogiliste protsesside matemaatiline modelleerimine andis aga väga tähtsa arusaama — nimelt kuidas organismides kujunevad tagasisidenähtused ja kuidas tervik end ise reguleerib. Teisisõnu, niisugused mudelid võimaldavad näidata, kuidas tervikul ilmuvad omadused, mida osadel mitte mingil kujul ei ole. Näiteks komponendid eraldi võnkuvat käitumist ei oma, ent nendest ühise süsteemi moodustumisel ilmub käitumisse rütm. Niimoodi, ilma dirigendita, ilmuvad ja jäävad püsima paljud elusloodusele iseloomulikud nähtused.


Noble’i esimesele raamatule — „Südamelöögi lähe” (Noble 1975) — järgnes rida südame füsioloogiaga seotud kogumikke. Need puudutasid elektrivoolu nähtusi erutuvates rakkudes, südamerakkude elektrofüsioloogiat, naatriumi- ja kaltsiumiioonide liikumist läbi rakumembraani, ioonkanalite regulatsiooni (Jack jt. 1975; Noble, Powell 1987; Allen jt. 1989; Noble, Earm 1993). Ta on olnud kaastoimetajaks ka üldbioloogilistele raamatutele elu eesmärgipärasusest (Montefiore, Noble 1989) ja elu loogikast (Boyd, Noble 1993). Kuni 2006. aastal ilmus „Elu muusika”, mis on praegu vist üks populaarseim mittedarvinlik teoreetilise bioloogia raamat maailmas. 


Paljud loodusteadusliku haridusega bioloogid on oma teadlastee algfaasis reduktsionismi kaldunud. Nii polnud see üksnes Denis Noble’iga. Ka näiteks Jakob von Uexküll (kelle arusaamades on mõndagi lähedast Noble’ile) oli kõigepealt füsioloog, kes uuris lihaste innervatsiooni.4 Ent õige pea sattus ta nähtustele, mille seletus polnud ei lihase ega närvi ehituses, vaid kudedevahelises koostöös. Need on süsteemsed nähtused, ja Uexkülli kirjelduses on nende üldiseks aluseks funktsionaalne süsteem, mida ta modelleeris kui funktsiooniringi. Nagu Uexküll näitas, tuleneb just neist kogu elusale iseloomulik tähendusloome — teisisõnu, semiootilised nähtused. Noble justkui kordab taolist teed.


Noble võttis 1990ndail ette — koos suurema kolleegide rühmaga — organismi funktsioonide kaardistamise. See sai nimeks füsioomiprojekt. Ülevaate koostamine funktsioonide mitmekesisest kogumist juhatas süsteemse lähenemise juurde ning Noble’ist sai üks süsteemibioloogia sõnakamaid esindajaid. 


Käesolev raamat ongi suuresti süsteemibioloogia põhimõtetest. Varsti pärast selle ilmumist sõnastas ta need põhimõtted veel kokkuvõetumal kujul kui süsteemibioloogia kümme põhiprintsiipi (Noble 2008). Olgu need siin korratud.5


1. Bioloogiline funktsionaalsus on paljutasandiline. 
2. Infoedastus pole ühesuunaline voog. 
3. DNA ei ole ainus pärilikkuse kandja. 
4. Bioloogiline relatiivsuse teooria: ühelgi põhjuslikkuse tasandil pole teiste suhtes eesõigust. 
5. Ilma ülatasandi vaateta kukub geeniontoloogia kokku. 
6. Geneetilist programmi ei ole olemas. 
7. Pole olemas mingeid programme ka ühelgi teisel tasandil. 
8. Ajus ei ole samuti ühtegi programmi.
9. Ise ei ole objekt. 
10. Avastada on veel palju; kõikehõlmavat bioloogiateooriat pole seni olemas.


Muuhulgas nimetab Noble (2008) esimeseks süsteemibioloogiks Claude Bernard’i, kes 19. sajandi keskel kirjeldas homöostaasi kui elussüsteemide olulist süsteemset omadust. Tõepoolest, homöostaas kui sisekeskkonna püsivus on just niisugune omadus, mis ilmub protsesside koostöös ja mida mehhanismi osadel eraldi pole. 


**


Eestis oli esimesi süsteemibioloogia uurimisrühmi zooloogia ja botaanika instituudis 1970ndail aastail tegutsenud süsteemökoloogia sektor. Selles uurisime nähtusi, mis ilmnevad (geenideüleselt) organismikooslustes ja eluskudedes. Ökoomikaks6 me seda muidugi ei nimetanud, ent ülesanne, millele Toomas Frey juhitud ökoloogide rühm mõtles, oli kahtlemata süsteemibioloogiline —kirjeldada ühe Eesti kõrgeima produktiivsusega (metsa)ökosüsteemi kogu suhtevõrgustikku ning uurida tervikutaseme efekte. Praegu ehib üht Tartu Ülikooli hoonet Riia tänaval silt omicum. Eks seegi tähendab, et sedalaadi mõtlemine, mis siin raamatus kirjas, Eestis võõras ei ole. 


Juba Baeri ja Uexkülli arusaamad olid suuresti süsteemibioloogilised. Nad kumbki polnud reduktsionistid ega ka vitalistid, ses mõttes nagu Noble reduktsionismi ja vitalismi määratleb. Nende arusaama järgi on elu ehituse eripäraks rütm (Baer rõhutas seda väga), ja tõepoolest tagasiside (Uexküll rääkis sellest juba natuke samamoodi kui Noble). 


Neile, kes on osalenud teoreetilise bioloogia kevadkoolides, on arvatavasti suurem osa selle raamatu ideedest juba ammu tuttavad.7 Sest Noble kirjutab just sellest bioloogia intellektuaalsest traditsioonist, millele Eesti Schola Biotheoretica suuresti toetub. Ent siiski leiab ka vana kevadkoolides käija siit raamatust põnevaid mõtteid ... Üks huvitavamaid on mu meelest seitsmendas peatükis, mis räägib epigeneetilisest pärandumisest. Nimelt teeb Noble huvitava vihje, et geeniekspressiooni mustrid, mis hulkrakse organismi erinevates kudedes esinedes seal epigeneetiliselt päranduvad, on kõik omavahel kuidagi seotud. See seos on kooskõlas organismi kui terviku erinevate funktsioonidega, mis on kudesid pidi jaotatud, ent mis kõik toimivad ühesama organismi tervikliku talitlemise raames. Teisisõnu, see hüpotees ütleb, et üht kude uurides on võimalik järeldada midagi ka kõigi teiste selle organismi kudede kohta. Lisaks see, et organismi funktsionaalset ehitust hiina kirjakeele modulaarse ehituse ja keerukuse määraga võiks võrrelda, nagu Noble seda teeb, on igatahes ka väga vahva.


Ja veel üks nähtus, millest bioloogid väga rääkinud pole, aga mis seda kahtlemata vääriks, nimelt kvaalid, millest on juttu üheksandas peatükis. See on vaimufilosoofias tavapärane termin. Kvaali kui elementaarse tajuelemendi mõiste võttis kasutusele semiootika klassik ja Ameerika olulisemaid filosoofe Charles S. Peirce. Kvaal, see on lihtsaim märk. Kvaalimärk ehk omadusmärk ei kanna endas muud kui üksnes mingit kvaliteeti ehk omadust. Ent neist kogu vaimne maailm algab ja otsati koosnebki. Kuna kvaalid on elusorganismide sünnitis, siis ilmselgelt on tegu bioloogia valda kuuluva nähtusega. Ehk siis — vaimunähtuste sünd on bioloogia probleem. Seni on bioloogid neid tihti uurimatuteks pidanud. Ent ometi, neid saab teaduslikult uurida, kui bioloogia teooria tugineb semiootikale. 


***


Raamatule „Elu muusika” juhtis mu tähelepanu kõigepealt arvatavasti Jakob Uexküll jr, kui ta 2006. aasta juunis selle kohta arvamust palus. Kirjutasin ja saatsin (kas see ka kuskil ilmus, ma ei tea). 


Esimest korda puutusin põgusalt Noble’i töödega kokku aga arvatavasti oluliselt varem. See seostus huviga matemaatilise modelleerimise vastu bioloogias. Nimelt pärineb Noble’ilt südame töö matemaatiline mudel. 


Mu otsene kokkupuude Denis Noble’iga toimus 2014. aasta juunis, kui sain talt kirja, milles kutsus osalema „kolmanda evolutsioonivaate” teadusrühmas.8 Sinna kuulub umbes 40 teadlast, kelle uurimistöö on loonud aluseid evolutsiooniteooria ümberkorraldamiseks. Sellise rühma koondamine on seotud suure pöördega, mis praegu bioloogias näib toimuvat. Nagu Noble hästi mõistab — niisugust pööret ei suuda keegi teha üksinda, selleks tuleb koos tegutseda. Pöördest annab ülevaate Suzan Mazuri (2015) intervjuuraamat selle teadusrühma liikmetega. 


Maailma füsioloogiaseltsi presidendina kirjeldab Noble seda pööret nii: „kõik sünteetilise evolutsiooniteooria9 (mida sageli nimetatakse neodarvinismiks) kesksed eeldused on nüüdseks ümber lükatud. Veelgi enam, need on ümber lükatud alusel, mis loob ahvatleva väljavaate täiesti uuele sünteesile” (Noble 2013: 1235).


Denis Noble on ühtlasi ajakirja “Progress in Biophysics and Molecular Biology” peatoimetaja. See on üks tähtsamaid uusi bioloogilisi ideid esitavaid ajakirju. Iseloomulik, praeguse pöördega kooskõlas olev on 2015. aasta viimane number, mis pühendatud bioloogilisele fenomenoloogiale, ehk siis sellele, kust tuleb eluprotsessidesse tähendus sisse, kust algab semioos... Nii võib näha, et see bioloogia, mille poole ta püüdleb, ei aseta üksnes evolutsiooniõpetust teisele kohale (seda ühtlasi muutes), vaid lisab eluprotsesside välisest positsioonist kirjeldamisele ka organismide eneste vaate maailmale.10


Denis Noble’it võib pidada praegusaegse bioloogia üheks peamiseks liidriks või koguni selles toimuva pöörde arhitektiks. Ta ühendab epigeneetikuid ja biofenomenolooge, süsteemibiolooge, füsiolooge, eluprotsesside modelleerijaid ja evolutsiooniuurijaid. Tema lähedasteks kaasmõtlejateks on teiste seas Massimo Pigliucci ja James Shapiro, kes mõlemad iseloomustavad olukorda praegusaegses eluteaduses kui pöördelist (vt Pigliucci, Müller 2010; Shapiro 2011).11


****


Mõtlen ka, et see muusikaline lähenemine ja arusaam elust sobib väga hästi Eestile ja meie intellektuaalsele traditsioonile.12 Eesti võlu on elurikkuses. Meie maastik, kultuur, keel on keerukad. Nende kompositsiooni mõistmiseks on aga abi muusikast. Muusika hoiab meid, selle toel me püsime. Muusikana oleme elus.




Kirjandus


Allen, T. Jeff A.; Noble, Denis; Reuter, Harald (eds.) 1989. Sodium-Calcium Exchange. Oxford Science Publications. 


Baer, Karl Ernst von 2002 [1864]. Milline vaade elusloodusele on õige? Ning kuidas seda rakendada entomoloogias? Akadeemia (12): 2556–2589.


Boyd, C. A. Richard; Noble, Denis (eds.) 1993. The Logic of Life: Challenge of Integrative Physiology. Oxford: Oxford University Press.


Hoffmeyer, Jesper 2014. Biosemiootika: Uurimus elu märkidest ja märkide elust. (Puhang, Ehte, tlk) Tallinn: TLÜ kirjastus.


Jack, James Julian Bennett; Noble, Denis; Tsien, Richard W. 1975. Electric Current Flow in Excitable Cells. Oxford: Clarendon Press.


Kull, Kalevi 2014a. Epigeneetiline pööre: epigeneetilise pärandumise evolutsioonilised tagajärjed. Schola Biotheoretica 40: 9–19.


Kull, Kalevi 2014b. Adaptive evolution without natural selection. Biological Journal of the Linnean Society 112(2): 287–294.


Laanisto, Lauri 2013. Süsteemibioloogia kümme alusprintsiipi. Schola Biotheoretica 39: 13–18.


Lakoff, George; Johnson, Mark 2011 [1980]. Metafoorid, mille järgi me elame. Tallinn: TLÜ Kirjastus.


Mazur, Suzan 2015. The Paradigm Shifters: Overthrowing 'the Hegemony of the Culture of Darwin'. New York: Caswell Books.


Montefiore, Alan; Noble, Denis (eds.) 1989. Goals, No-goals, and Own Goals: A Debate on Goal-directed and Intentional Behaviour. London: Unwin Hyman.


Noble, Denis 1975. Initiation of the Heartbeat. Oxford: Clarendon Press.


Noble, Denis 2006. The Music of Life: Biology Beyond the Genome. Oxford: Oxford University Press.


Noble, Denis 2008. Claude Bernard, the first systems biologist, and the future of physiology. Experimental Physiology 93: 16–26.


Noble, Denis 2013. Physiology is rocking the foundations of evolutionary biology. Experimental Physiology 98(8): 1235–1243.


Noble, Denis; Powell, Trevor (eds.) 1987. Electrophysiology of Single Cardiac Cells. London: Academic Press.


Noble, Denis; Earm, Yung E. (eds.) 1993. Ionic Channels and the Effect of Taurine on the Heart. Boston: Kluwer Academic Publishers.


Pigliucci, Massimo; Müller, Gerd B. (eds.) 2010. Evolution: The Extended Synthesis. Cambridge: The MIT Press.


Shapiro, James A. 2011. Evolution: A View from the 21st Century. Upper Saddle River: FT Press Science.


Stjernfelt, Frederik 2001. A natural symphony? To what extent is Uexku¨ll’s Bedeutungslehre actual for the semiotics of our time? Semiotica 134(1/4): 79–102.


So~ber, Virve; Laanisto, Lauri; O¨pik, Maarja; Tammaru, Toomas; Kull, Kalevi (toim) 2013. Süsteemibioloogia. (Schola Biotheoretica 39.) Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts.


Tamm, Marek; Kull, Kalevi 2015. Eesti teooria. Akadeemia 27(4): 579–624.


Tõnissoo, Tambet; Laanisto, Lauri; Öpik, Maarja; Vanatoa, Alo; Tammaru, Toomas; Thetloff, Marge; Kull, Kalevi (toim) 2014. Epigeneetiline pööre. (Schola Biotheoretica 40.) Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts.


Uexküll, Jakob von 2012. Omailmad. Tartu: Ilmamaa.


Weber, Andreas 2011. Kõik me tunneme: inimene, loodus ja eluteaduste revolutsioon. Tallinn: Varrak.


1 Vt Lakoff, Johnson 2011.
2 Vt ka Stjernfelt 2001.
3 Projektist lähemalt loe intervjuust Noble’iga Mazur 2015.
4 Vt lähemalt Uexküll 2012.
5 Esmakordselt eesti keeles neist kogumikus Schola biotheoretica 39 — vt Laanisto 2013.
6 Süsteemibioloogia üheks terminoloogiliseks iseloomujooneks on uurimisvaldkondadele oomika-lõpuliste nimede leiutamine: genoomikale järgnevad proteoomika, translatoomika, metaboloomika, interaktoomika, epigenoomika, füsioomika, fenoomika, semioomika... (vt Sõber jt. 2013: 113–114). 
7 Seejuures oli 2013. aastal toimunud 39. kevadkool otseselt pühendatud süsteemibioloogiale (Sõber jt 2013).
8 Vt http://www.thethirdwayofevolution.com/.
9 Ingl Modern Synthesis.
10 Vrd Weber 2011.
11 Vt ka Kull (2014a; 2014b) ning tervet kogumikku Schola biotheoretica 40 — „Epigeneetiline pööre” (Tõnissoo jt 2014).


12 Vt selles seoses Tamm, Kull 2015.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 18:08 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
3. mai 2016Tuleviku Eesti. Visioon. 
Õigussüsteemi, mis meil on, mis paneb paika nii rahuliku elu kui näitab ka kätte kakeluste lahendamise teed, on koostanud inimesed inimeste jaoks.
Ent see, et ta on antropotsentristlik, inimesekeskne, ei ole mitte alati nii olnud ega pea ka alatiseks nii jääma.
Varem on olnud jumalakeskne õigussüsteem. Ja paljud märgid siin maailmas näitavad, et õige pea võib kätte tulla aeg, kus elu saab elukeskseks.
Kas on neil karudel, kes Eestimaal elavad, mingeid õigusi? Ja kas neil peab neid olema? Ja kes peaksid nende eest seisma? Ja millised need õigused peaksid olema?
See, et vastutusvõimelised inimesed pole ainsad õiguse subjektid, on meie seadusesüsteemis juba ammu sees. Meil on laste õiguste kohta käivad seadused. Laps, kellele on ülekohut tehtud, võib kohtus kaitset leida. Tema eest seisab siis advokaat, tema eest võivad seista ta hooldajad.
Koopa lõhkuja kohtusse
Aga karu, kui talle on ülekohut tehtud? Kui ta on talvel üles aetud, või ta koobas ära lõhutud, või koguni haavlid kintsu lastud. Kas võib ta samamoodi kui väeti laps kohtust kaitset saada?
Praegu käib mitu seadust loomade ja looduse kohta. Ent neis pole suurt vahet suurel kivil ja põdral või kruusaaugul ja jänestel. Nad on kui üks looduse ressurss, mida ohjeldamatult raisata ei lubata. Nad on ka mõnel puhul (järelejäänud hobused näiteks, ja kanad) eraomandiks, kaunis täpselt nii nagu ori Vanas Roomas.
Jahiseadus ja kalandusseadus on põhimõtteliselt sama tüüpi kui maapõuevarade seadus. Loomad ei ole subjektid.
Natuke erinev on asi siiski loomade piinamist keelava seadusega. See näitab, et vahel võetakse looma kui elusat. Ometi on loom alati subjekt, mitte ainult vahel.
Karud elavad Eestis vähemalt sama kaua, aga võibolla et kauemgi kui eestlased. Nad on niisama põlisrahvas. Carl Linné tegi juba kakssada aastat tagasi kindlaks, et Ursus ja Homo kuuluvad ühte klassi (Mammalia). Karudel pole küll oma riiki, kuid neil on oma liik, pole oma rahvust, kuid on asurkond.
Metsvintide riik
Riik on paigas ikka maa järgi. Ja selle järgi, kellel siin kodu on. Pole õiglane see, et kõik peavad tantsima ühe liigi pilli järgi, kes pealegi pole kõige arvukam (näiteks metsvinte, kes Eestis pesitsevad, on rohkem kui Homosid),ega ka mitte esimene (näiteks rebased olid enne).
Ikkagi ülejäänud 30 000 liigiga tuleks ka arvestada, ja niisuguse otsustamise korra, demokraatliku muidugi, peame leidma, mis nende huvidega ka arvestaks. See ei ole ju mingi demokraatia, mis siin praegu kehtib, kui enamik hingi pole üldse arveski mitte.
On loomulik, et elusolendiliikide õigustel ühel maal tehakse vahet selle järgi, kui kaua nad on sel maal elanud. Neil, kes on tulnud viimaseil aastakümneil - introdutsendid, umbrohud - ei pea olema seda õigust ja kaitset kui neil, kelle kodu on see maa aastatuhandeid.
Looduskaitses on see põhimõte tuntud ja rakendatud, meil pole ühtki selle sajandi tulnukat kaitse all. Ikka vaid indigeensed liigid nagu mujalgi ilmas.
Näeme sedagi (ja see tuleb juba inimeste kohta kirjutatud seadustestki välja), et mitte kellegi eluiga pole õiguslike vaidluste korral tähtis - elu loetakse kestvaks, ja nii on see ka loomulik, ikka põlvest põlve.
Niisiis vaja on seadust, mis ütleb, et iga loom, lind, putukas ja muu elusolend, kes elab siin maal ja on enne elanud, peab võima siin vabalt õhku hingata, vett juua, oma toitu süüa ja järeltulijaid ehk oma liigi lapsi ilmale tuua, ka neid kaitsta ja üles kasvatada.
Ja kui tema õigusi rikutakse, tema vett solgitakse või sööki mürgitatakse, temalt lapsi ära võetakse või kodust ära aetakse, mahatapmisest ja piinamisest või tagaajamisest kõnelemata, siis võib ta selle maa kohtutest kaitset saada oma õiguste rikkujate vastu.
Ja kuna ta ise riigikeeles kõnelda ei mõista, siis võib ta eest hoolekandja või advokaat seista.
Siis on Eesti vaba riik, kui karumõmm saab siin õiguse elada.



- tekst ilmus Karula Vana pseudonüümi all ajalehes "Postimees" 19.04.1998, autoriks bioloogiakandidaat K.K.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:00 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
29. aprill 2016See vohav õiguslus ehk miks ma humanist ei ole 
ERRi päevakommentaar 28.04.2016


Õiguslus laieneb nagu vähkkasvaja


Mihkel Kunnus


Hiljuti ilmus raamatupoodidesse üks värske tükilõhnaline raamatuke, selline väike, mahult kuukirjadele alla jääv. Enne kui täpsustan selle raamatu žanri, toon sealt ühe lõigu, tsiteerin:
„Pagulaste vastuvõtmist pooldavad inimesed ja ettevõtted korraldavad kontserte ja räägivad, et kedagi ei tohi diskrimineerida soo, rassi või nahavärvi pärast. Nad unustavad liigid. Kedagi ei tohi diskrimineerida sellepärast, et ta on teisest liigist kui Homo sapiens.“
Küllap nii mõnigi kuulaja vähemasti turtsatas selle tsitaadi juures. No kes võiks olla autor? Äkki mõni tuntud humorist või satiirik, kes keerab mõnuga teatud suhtumisele topeltvinti peale?
Kui see oleks nii, siis oleks tegu õige ebaoriginaalse vaimutsejaga. Pilketekstina ilmus sarnase sisuga asi juba rohkem kui kahesaja aasta eest, kui Cambridge'i filosoof Thomas Taylor reageeris 1792. aastal ilmunud Mary Wollstonecrafti kirjutisele „Naiste õiguste kaitse“. Lugupeetud filosoofile tundus idee, et ka naistel võiks meestega võrdsed õigused olla nii totakas ja absurdne, et kirjutas samas võtmes satiiri loomade õiguste kaitsest.
Üsna täpselt samal ajal kirjutas Prantsusmaal markii de Condorcet: "Inimliigi üksikindiviidil pole kas üldse tõelisi õigusi või on kõikidel ühesugused õigused." De Condorcet'l võeti küll kohe-varsti pärast neid sõnu pea maha, aga üldiselt – ja iseärnis pärast Teise Maailmasõja õudusi – on ägedalt võideldud üldiste inimõiguste laienemise eest.
Niisiis, see raamat, mille tsitaadiga alustasin pole sugugi naljaraamat. See on väga tõsine raamat, kohati lausa ahastama ajavalt tõsine raamat. See raamat räägib loomade õigustest. Või siis õigemini nende praegusest õigusetusest. Pean siin kohe täpsustama, et de Condorcet sõnastatud dilemmas kaldub mu tõetunne selgelt esimese variandi suunas, tähendab, kellelgi pole üldse mingeid tõelisi õigusi. Ja see ei ole mu moraalne seisukoht või poliitline platvorm, vaid pigem loodusteaduslik vaatepunkt. Selleks, et mõistel „õigus“ - või ütleme siis kitsamalt „inimõigus“ - oleks mingi mõttekas sisu, et see poleks pelgalt ilukõneline sõnakõlks, peavad olema täidetud teatud minimaalsed materiaalsed tingimused. Ja niipea, kui läheme materiaalsete tingimuste juurde, ei pääse me kuidagi loodusteaduste põhiatribuutikast, tähendab, mõõdust ja matemaatikast, piiratud ressurssidest ja halastamatust jagamistehtest.
Ilma selleta jääb kogu õiguslusest järele lihtsalt õige arhailine moraal: ära tapa, ära varasta jne. Teisisõnu, lihtsalt hunnik piiranguid käitumisele. Ja piirangud ise ei kata ega toida. Poola filosoof Leszek Kolakowski ongi näiteks öelnud, et „paremini kui inimõiguste deklaratsioon, teeniks meid rahvusvaheline konventsioon, mis määratleks, mida ei tohi riigivõim teha – piirangute, mitte õiguste konventsioon, ja seega mitte minu õiguste nimekiri, vaid pigem loetelu nendest asjadest, mida ühelgi riigil pole õigust teha.“
Kuna loomad oma õigusi kuidagi ei nõua, sest nad seda nõuda ei saa, siis loomaõiguslus langeb instrumentaalses mõttes kokku sellise arusaamaga piirangutest. Ja just seepärast on loomaõiguslased mulle sümpaatsed. Mitte sellepärast, et nad on ühed järjekordsed õiguslased, vaid seepärast, et nad üritavad Homo sapiensi mõõdutundetule laiamisele natuke pidurit tõmmata.


See 18. sajandi viimane kümnend on mõnes aspektis justkui inimkonna lühikokkuvõte. Nimelt veel 1798 jõudis Robert Malthus avaldada kurikuulsa „Essee rahvastiku alustest“, kus näitas, et näljaste suude hulk kasvab alati kiiremini kui maa võime suurendada toidutoodangut.
Optimistlikud empiirikud võivad siin muidugi osatada öeldes, et Malthuse ajal oli kogu inimkonna suuruseks napp miljard, praegu aga läheneb seitsemele ja poolele. Tõsi. Aga see esmapilgul justkui antimalthuslik vohamine on saavutatud teiste liikide ülimastaapse ekspluateerimise ja endlösungliku hävitamise hinnaga. Loodusseaduslikult vääramatute ökoloogiliste seoste tõttu sööstab kogu see progressiivne ülimliik vaat et täies koosseisus kuristikku. Võibolla sonivad sel surmalennul veel midagi oma kaasasündinud õigustest või veel millestki, kes teab, igatahes selle lennu algust markeerivad muu hulgas tohutud rahvasteränded, mis vaikselt juba hoogu koguvad.
Loen lõpetuseks veel mõned laused sellest raamatust.


„Looma- ja söödakasvatus võtab enda alla 45% planeedi maismaast.“
„Loomakasvatus on vihmametsade hävimise peamine põhjustaja – see tööstus vastutab Amazonase hävimise eest kuni 91% ulatuses.“
„Loomakasvatus on liikide elukeskondade hävimise, vee reostumise ja ookeanide surnud tsoonide peamine põhjustaja.“
„Loomakasvatus põhjustab 18% atmosfääri paiskuvatest kasvuhoonegaasidest, 5% rohkem kui kõigi transpordivahendite heitgaasid kokku.“
„Täna moodustavad inimesed ja meie põllumajandusloomad maailma zoomassist kuni 98%.“
„Seisame silmitsi viimase 65 miljoni aasta suurima liikide väljasurmislainega.“

Muide, see raamat on loomaõiguslase Kadri Tapersoni koostatud kogumik „Loomade poolt“.



[päevakommentaari lõpp]

Soovitaks väga lugeda A.H. Tammsaare esseed „Inimene ja loom“ (Kogutud teosed nr 16), kus ta läbi essee loetleb üle maailma toimuvaid tapatöid nt
„Huvitav on hävitustöö tagajärgi tähele panna Lõuna-Ameerikas Kordiljeerides villhiire (tšintšilja) püüdmisel. A. 1900 saadi 695 000 nahka, 1905 – 217 836, 1906 – 117 312, 1907 – 51 300, 1909 saadi kõigi jõupingutuste peale vaatamata ainult 36 288 nahka.
Suurtest mereloomadest seisavad hävinemise ees kõigepealt vaal ja hüljes, sest nende jaht oli hulk aega üks kasulikumaist ettevõtteist. Ainult viimasel ajal hakkab saak vähenema. Beringi meres Pribõlovi saarte ümber arvati 50-60 aastat tagasi ligi 5 miljonit hüljest elutsevat, nüüd leidub veel harva mõni.“
Essee lõppeb sellega, et mainib Vilsandi looduskaitse ala loomist ja „Väike ime meie väikesel kodumaal! Niisuguseid imesid peaks küll meil kui ka mujal rohkem olema, muidu muutub inimese eluase peagi kõrbeks.“
[1925]
Kõrbeks ta kipub muutuma paraku jah, ei ole erinevate maade tammsaaresid eriti kuulda võetud. Küll aga on imetlusväärne kui hea varustatusega raamatukogu oli toona Tallinnas.
Lugemist tasub ka järgmine essee ses raamatus „Kas loomad mõtlevad?“ ja ka teised. Maal loomadega talus kasvanud lapsena oli Tammsaare pilk nii mõneki mõttes avaram kui mõnel lääne aristokraatlikul kabinetifilosoofil.



„Inimkonna tõeline moraalne eksam, see kõige põhilisem (mis on paigutatud nii sügavale, et meie nägemisvõime sinna ei ulatu) seisneb tema suhtumises nendesse, kes on antud tema meelevalla alla: loomadesse. Ja siin on inimest tabanud täielik krahh, nii põhjalik, et just sellest tulenevad kõik ülejäänud.
Üks mullikas lähenes Terezale, jäi seisma ja vahtis teda kaua oma pruunide silmadega. Tereza tundis teda. Kutsus teda Marketaks. Meeleldi oleks ta nimed andnud oma kõikidele mullikatele, kuid ei suutnud. Neid oli liiga palju. Kunagi ammu, kindlasti veel enne neljakümnendaid aastaid, olid kõikidel lehmadel selles külas siin nimed olnud. (Ja kuna nimi on hinge tähiseks, siis võin ma ütelda, et Descartes’ist hoolimata oli neil hing.) Aga siis tehti küladest suur kooperatiivne vabrik ja lehmad elasid ära kogu oma elu kahel ruutmeetril lehmalaudas. Sellest ajast peale pole neil enam nimesid ja neist on saanud „machinae animatae.“ Maailm on andnud õiguse Descartes’ile. [...]
Nietzsche väljub Torinos oma hotellist. Ta näeb enda ees hobust ja kutsarit, kes peksab looma piitsaga. Nietzsche läheb hobuse juurde ja kutsari silma all embab tema kaela ja nutab. See oli aastal 1889 ja Nietzsche oli siis juba inimestest eemaldunud. Teisti öeldult: just tollal lõi välja tema vaimuhaigus. Kuid just seepärast, mulle näib, et tema žestil on kaugeleulatuv mõte. Nietzsche tuli hobuselt andeks paluma Descartes’i pärast. Tema hullumeelsus (niisiis tema irdumine inimkonnast) algab hetkel, mil ta nutab hobuse juures.“




Milan Kundera „Olemise talumatu kergus“
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:19 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. aprill 2016Püha Jürgeni võitlus erakoolilohega 
Avaliku arvamuse kujundamisest erakoolitemaatika näitel. Üks fragment.

Püha Jürgeni võitlus erakoolilohega





9.aprillil tegi Jürgen Ligi oma Facebooki seinale postituse, mis algas sõnadega:
„Sünnipäevapohmelus. Kinke sai liiga palju. Meid hinnati nagu loomi ja kommenteeriti kui karja.“
ja lõppes nii:
„Kuidas ühest erahuvist teha ainus huvi ja selle ohjeldajast "ühe teema mees", on näidanud trollid ja näitab aastatagune stardipauk, millest pakun noppeid, sest see on kestnud sõltumata eksperthinnangutest olukorrale ja valede ümberlükkamistest (Võrrelge kirjapandut sündmustega ning probleemi "lahendustega"):
"Kui … otsust muutma suutsime sundida, olime tublid. Nüüd on aga veel suurem pähkel. Jürgen Ligi ….ajab seda väga jõuliselt, eesmärk on leida lisavahendeid õpetajate palgatõusuks. …..asi tuleb kiiremas korras väga suure avaliku kella külge panna - see valitsus ei saa endale veel ühte rinnet lubada (hotellid ja kütuseaktsiis juba on). Mina näen, mis levelil me mängima peame:
- kirik peaks avaldama arvamust, et planeeritav muudatus viib kristlike koolide sulgemiseni
- mõned arvamusliidrid peaks avaldama seisukoha, et ühiskonna arenguks on vaja erinevaid inimesi, erinevaid pedagoogikaid jne
- waldorfkoolid peaks rääkima valikuvabadusest ja sellest, et me ei ole tavalised erakoolid, vaid pakume pedagoogilist alternatiivi
- suured erakoolid peaks rääkima õigustatud ootusest
- tippnäitlejad / -muusikud vmt peaksid rääkima, et kunst ja looming on hariduses olulisemad kui nende tänane osakaal enamus koolides
- ettepanek rahastamise muudatuse osas tuleks koos asjaliku kaaskirjaga saata igale Riigikoguliikmele- jne - jne
Ühesõnaga - Jürgen Ligi ei ole mees, keda AK kaamera paneb otsust muutma - siia on vaja taha saada suur avalik huvi. Tegutseda tuleb kohe. Appi tuleks kutsuda mõni Eesti tipp PR firma. Rõhuda tuleks ühiskondlikule huvile (seda see ju on) ja teha ettepanek töötada pro bono. Ilma liialdamata - see on nüüd küll elu ja surma küsimus."
Aasta eest ei tahetud allkirjastada koalitsioonilepingut haridusministrikandidaadi nime tõttu. Ettekääne oli, et õpetajad kardavad sellist ja et tulevad suured tülid. Tülisid pole tulnud, tulnud on suured huvid, ja EPLlt kingiks väide, et haridusminister hoiab haridusraha endale, ning taas mulje, nagu halvustaksin koole ja lapsevanemaid:
"Ligi ihnete näppude vahele pigistatud rahakotist üritavad suuri rahatähti õngitseda Waldorfi koolide, katoliiklike õppeasutuste ning igasuguste Rocca al Marede kasvandikud ja nende vanemad. Erakoolide eestvõitlejad on ammu tembeldatud rikkureiks, privileegide nõudjaiks ja alatuiks inimesiks“. Ma muidugi pole ainus, kogu valitsus sai seal sünnipäevaks ainult seda kollast ollust.
.Aga õnne sünnipäevaks ikka. Ma ei jäta jonni, et ses riigis võiks kehtida mingi vastutus ka kõigi ühise asja eest.“






Olgu. Vaatame siis punkthaaval, kuivõrd „stsenaariumi järgi“ asi on läinud.


- kirik peaks avaldama arvamust, et planeeritav muudatus viib kristlike koolide sulgemiseni
Suutsin välja guugeldada Urmas Viilma kirja peaministrile (07.05.2015), aga üldiselt on kiriku hääl ühiskonnas sama vali kui tavaliselt st praktiliselt märkamatu.
- mõned arvamusliidrid peaks avaldama seisukoha, et ühiskonna arenguks on vaja erinevaid inimesi, erinevaid pedagoogikaid jne
Ei ole küll täheldanud, et selle aabitsatarkuse korrutamine oleks meedias kuidagi eriliselt ja temaatiliselt võimendunud (erinevuste kui väärtuste ülistamine käib püsiva, ütleme, sallivusele õhutamise tõttu niikuinii)
- waldorfkoolid peaks rääkima valikuvabadusest ja sellest, et me ei ole tavalised erakoolid, vaid pakume pedagoogilist alternatiivi
Waldorfkoolid pole teemas eristunud, esineb lihtsalt kui üks näide loetelus. Debati keskne termin on ikka see õnnetu „erakool“ ilma sisuliste eristusteta mõiste sees. 
- suured erakoolid peaks rääkima õigustatud ootusest
Taas ei või pigem ei. Õigustatud ootust on maininud hoopis Eesti Haridustöötajate Liit ja ka Vabaerakond
- tippnäitlejad / -muusikud vmt peaksid rääkima, et kunst ja looming on hariduses olulisemad kui nende tänane osakaal enamus koolides
Seda aspekti ei puudutata kultuuriinimeste pöördumises üldse.
- ettepanek rahastamise muudatuse osas tuleks koos asjaliku kaaskirjaga saata igale Riigikoguliikmele- jne - jne
Ei oska kommenteerida.


Appi tuleks kutsuda mõni Eesti tipp PR firma. Rõhuda tuleks ühiskondlikule huvile (seda see ju on) ja teha ettepanek töötada pro bono. 

Nojah, eks siit siis korraga see Jürgen Ligi arvamus, et tegutseb PR-firma ja ka põhjus, miks see nii ei ole. PR-firma, eriti tipp PR-firma ei tegutse pro bono st heast tahtest ja tasuta.

Ilma liialdamata - see on nüüd küll elu ja surma küsimus.


See on aga taas nukker tunnistus sellest, et erakoolid ei võitle selle nimel, et seisusekohast praefaasanit ei vahetataks Selveri grillkana vastu, vaid et taldrik üldse lauale jääks.


Jätkame analüüsiga. 


Esiteks.
Kes on see anonüümne strateeg ja hall kardinal? Guugelpildi järgi on tegu ühe Põlvamaa maaelu säilimise eest võitlejaga, nooremapoolse mehega (küllap lapsevanem), kes on seotud Johannese kooliga Rosmal, õpilasi pisut alla saja, vabatahtlikkus ja vanemate töö paistab igast kohast, õppemaks õpilase kohta kuus 40 eurot (mõne riigikogulase tõld põletab selle raha eest diiselbensiini paari päevaga). Uuri ise lähemalt! No ei tõmba see koolike munitsipaal- ja riigikoole tühjaks!


Teiseks.
Kas ükski „stsenaariumipunkt“ on vale või alatu? Vastupidi, kõik on õiged ja mõistlikud, võib-olla pisut naiivsedki oma siiruses (eriti, mis puudutab tipp PR-firma kaasamist pro bono).


Kolmandaks.
Tihti on kõnekam äratoodust see, mis jäetakse ära toomata. Niisiis, mille lõikas sellest motivatsioonikirjast välja Jürgen Ligi?




Tere!

Kui talvel Põlva Vallavalitsuse oma otsust muutma suutsime sundida, siis
olime tublid. Nüüd on meile ette veeretatud aga veel suurem pähkel.

Teen lühidalt.

Täna oli Riigikogu kultuurikomisjonis arutluse all erakoolide rahastamise
teema. Jürgen Ligi on teinud ettepaneku 2016 aastast erakoolidele
tegevuskulusid mitte maksta ning ajab seda väga jõulisel. Kohalviibija
sõnul ei valda minister teemat ning ei ole valmis mingiks aruteluks. Kehv
kombinatsioon. Eesmärk on leida lisavahendeid õpetajate palgatõusuks.
Ajaline plaan: seaduse muudatus soovitakse vastu võtta enne suvepuhkust.

Hea uudis on, et mitmed komisjoniliikmed (sh koalitsiooni omad) ei ole
sellise lähenemisega nõus (teiste seas ei ole asjaga päri ka näiteks endine
Õpetajate Lehe peatoimetaja Kalle Muuli). Täpne jõudude vahekord ei ole
hetkel veel teada.

Kui me tahame, et meie kool ka 2016 aastal edasi tegutseb, siis tuleb minu
arvates kiiremas korras asi väga suure avaliku kella külge panna - see
valitsus ei saa endale veel ühte rinnet lubada (hotellid ja kütuseaktsiis
juba on). Mina näen, et näiteks (esmased mõtted viitamaks mis levelil me
mängima peame):
- kirik peaks avaldama arvamust, et planeeritav muudatus viib kristlike
koolide sulgemiseni
- mõned arvamusliidrid peaks avaldama seisukoha, et ühiskonna arenguks on
vaja erinevaid inimesi, erinevaid pedagoogikaid jne
-  waldorfkoolid peaks rääkima valikuvabadusest ja sellest, et me ei ole
tavalised erakoolid, vaid pakume pedagoogilist alternatiivi
- nn suured erakoolid peaks rääkima õigustatud ootusest - ei saa nii suures
mahus üleöö muuta ühe tegevusvaldkonna finantseerimise põhimõtteid
- tippnäitlejad / -muusikud vmt peaksid rääkima, et kunst ja looming on
hariduses olulisemad kui nende tänane osakaal enamus koolides
- talvel w-ühenduse poolt HTMile tehtud ettepanek rahastamise muudatuse
osas tuleks koos asjaliku kaaskirjaga saata igale Riigikoguliikmele
- jne
- jne

Ühesõnaga - Jürgen Ligi ei ole mees, keda AK kaamera paneb otsust muutma -
siia on vaja taha saada suur avalik huvi.

Kõike seda me ise ei jõua. Lõpututeks kooskõlastusteks aega ei ole -
tegutseda tuleb kohe. Mina näen, et appi tuleks kutsuda mõni Eesti tipp PR
firma. Rõhuda tuleks ühiskondlikule huvile (seda see ju tegelikult on) ja
teha ettepanek töötada pro bono.

Ilma liialdamata - see on nüüd küll elu ja surma küsimus.
Nojah. Asi on läinud ikka kenasti stsenaariumi järgi küll. Jürgen Ligi stsenaariumi. „Kohalviibija
sõnul ei valda minister teemat ning ei ole valmis mingiks aruteluks.“ Eriti viimases võis hiljuti veenduda ka iga „Foorumi“ vaataja. 
Ja isiklikuks solvumiseks põhjust küll ja küll.

Väga kõnekas on ka see, milliste tsensorikääridega tsiteerib Ligi ülaltoodud tegevuskava:
Sellest:
- nn suured erakoolid peaks rääkima õigustatud ootusest - ei saa nii suures
mahus üleöö muuta ühe tegevusvaldkonna finantseerimise põhimõtteid
jääb see:
- suured erakoolid peaks rääkima õigustatud ootusest


Tähendab, argumentatsioon lõigatakse ära. Ja arusaadav, sest see on ju jälle mõistlik. Kool on suure inertsiga asutus, nagu tuumajaamagi seda ei saa klõps-klõps sisse ja välja lülitada. Pealegi nende asutamiseks on võetud laenu, investeeritud nii inimestesse kui infrastruktuuri ning plaanid ja prognoosid on tehtud lähtuvalt kehtivatest seadustest.

Eriti irooniliseks teeb asja see, et nüüd tahab selliseid jänesehaake teha mees erakonnast, mille üheks põhimantraks on see, et maksudega ei mängita, sest finantskeskkonna stabiilsus on ülioluline, mis tahes pikemaajalisteks ettevõtmisteks. 


Tartlasena võiks veelgi mõruma muigega nentida, et kui Reformierakonna suurtoetaja Neinar Seli Tartus mingit kinnisvara arendab – oo, ja ta arendab palju! - siis läheb kohe ikka hoopis teisiti kui planeeritud, kohe ebaseaduslikkuseni. Viimati selle hotelliga, mis on kena sümboolsusega kohe raekoja taga. Aga pole hullu, omad joped linnavalitsuses seadustavad asja tagantjärele, sest ega saa ju ometi juba püsti olevat hoonet lammutama hakata. See pole mõistlik!







P.S. vt ka "Äripäeva" analüüsi 13.10.2015


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:34 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


21. märts 2016Suhtekorraldaja näpunäide: Kuidas pärismaalasel aju välja lülitada 
ERRi päevakommentaar 03.03.2016






Suhtekorraldaja näpunäide: Kuidas pärismaalasel aju välja lülitada




Ühes „Futurama“ osas oli meeldejääv episood. Üks üsna talumatu iseloomuga seelikütt oli otsustanud kauni naispiloodi kohtingule tirida. Ta teadis, et traditsiooniline lähenemine päädiks kindla ei-ga ja seega lähenes loovamalt. Ta astus selle kauni naispiloodi juurde ja tegi ettepaneku minna seistekümmend korda välja. Pakkumine oli pöörane ja pärast pikka tingimist lepiti kokku vist pooleteise kohtigu peale. Kui vaadelda seda kui kompromissi, siis keskteest – kolmekümne viiest kohtingust – on asi kaugel. Naispiloot võiks lausa rõõmustada kuivõrd palju rohkem ta kallutas n-ö kompromissi oma kasuks. On ju poolteist korda tema tahtmisele ehk nullile kõvasti lähemal kui teise tahtmisele, seitsmekümnele. Ja selline lühinägelik võidurõõm situatsiooni sees võib juhtida tähelepanu kõrvale tõsiasjalt, et kogu situatsioon tervikuna on täiesti absurdne. Absurdne on see aga ainult mõistuslikule pilgule. Mõjustamispsühholoogiana toimib see suurepäraselt. Ja igasugused suhtekorraldajad on varmad just selliseid mehhanisme ära kasutama. Kujutluspilt mingi sündmuse realiseerumisest – see võib olla nii hirmutav kui ihaldusväärne – tekitab nii tugeva afekti, et see jätab täielikult tagaplaanile selle sündmuse realiseerumise tõenäosuse. Näiteks taoline mehhanism paneb kartma lennusõitu. Lennuki alla kukkumine on nii kohutav ja fataalne asi, et selle realiseerumise imeväike tõenäosus ei tule arvesse. Iga kord ,kui istume autosse, riskime oma eluga suurusjärke rohkem, aga see ei loe. Mõistus on siin abitu. Samuti on lotovõidu tõenäosus kaduvväike, aga kujutlus miljonivõidust on nii ahvatlev, et paneb selle unustama.
Asi ei pea olema ka sugugi nii, et kas realiseerub või mitte, kõik või mitte midagi. Piisab suuna valikustki. Näiteks kurikuulus valimislubadus viia Eesti viie Euroopa rikkama riigi hulka. Puhtmõistuslikult vaadatuna on see täiesti debiilne loosung, aga vahet pole, kujutluspilt on sedavõrd köitev. Ja ei pea ju siis viie hulka jõudma, jõuaksime poolelegi teele, oleks vägev. Jah, mõistuslikult debiilne, aga ei maksa unustada, et see erakond võitis valimised. Inimesed läksid valimiskasti juurde nagu see naispiloot kohtingule.
Sarnaselt toimib ka hirmus stsenaarium. Massimmigratsioon Eestisse oleks tõesti nii kohutavate tagajärgedega, et kujutluspilt sellest lülitab mõistuse täiesti välja ning selle realiseerumise olematu tõenäosus ei tule enam arvesse.

Hiljuti sattus meediasse paar sarnast juhtumit, mis tunduvad samuti liiga totrad, et olla juhuslikud. Üks neist oli Eesti Ringhäälingute Liidu juhi Toomas Vara artikkel 27. veebruari „Eesti Päevalehes“, mis nö hoiatas, et kui alkoholireklaam keelustada, siis alkoholitarbimine võib hoopis suureneda ja seda eelkõige just noorte seas. Põhjendused olid aga sedavõrd mõistusevastased, et on raske uskuda, et need võiksid olla antud antud juhtiv-isendi siira mõttetöö viljadeks, mitte aga suhtekorralduslik projekt. Toomas Vara ütleb seal, etkui alkoholi reklaam meedias keelata, siis, tsiteerin,
„-alkoholitootjad subsideerivad vabanevate vahendite arvelt muid turundustegevusi, sealhulgas kolib reklaam alternatiivsetesse meediakanalitesse;
- kõige konkreetsemalt keskendutakse hinnakonkurentsile ehk hinnakampaaniatele, mille tulemusel keskmine alkoholitoodete hind jaemüügis alaneb permanentselt;“ ja „Pikk jutt lühidalt – kõige eeltoodu, aga eelkõige madalama hinna tõttu on suur oht, et alkoholitarbimine pärast reklaami keelustamist hoopis suureneb ja seda eelkõige just noorte hulgas, kes on hinnatundlikumad ja vastuvõtlikumad mittepeavoolumeedias levivatele uutele ja/või varjatud turunduskampaaniatele“.


Niisiis, kui jätame alles võimaluse reklaamida alkoholi meedias, siis alkoholitootjad jätkavad oma nürimeelses tuimuses ja ärilises juhmuses oma raha tagumist sellese ebaefektiivsesse kanalisse, aga kui sellele ebaefektiivsele kanalile takistus panna, siis keeravad kõrvele ja nende müügiefektiivsus kasvab. Hoidku jumal selle eest! Ärge häirige neid juhmakaid oma juhmuses, muidu koperdavad kohe millegi efektiivsema otsa!

Teine näide on Katrin Lusti reporteritöö TV3-s ja „Õhtulehes“ fosforiiditeemadel. Need olid kohati lausa haigelt tegevalt rumalad ja ebakompetentsed – näiteks, tsiteerin, „erinevalt põlevkivist, mis on sisuliselt taastumatu loodusvara, on fosforiit väetise tooraine ja taimede kasvatuseks ülioluline“. Aga põhimine muster oli ikka see, et maalitakse nii peibutav kujutluspilt, et selle realiseerimise olematu tõenäosus jääb täiesti kõrvale. Minnakse lausa selliste konkreetsusteni, et räägitakse parimast arvutist igale kooliõpilasele, aastaringsest suusamaratoni rajast jne. Ning Eesti pole mitte Euroopa rikkaimate riikide top viies vaid veelgi kõrgemal, võrdluseks tulevad ka Katar ja Araabia Ühendemiraadid.
Nende luulude kõrval tundub isegi kunagine Reformierakonna valimisloosung mõõdukas.
Tsiteerin ta telereportaaži kokkuvõtet :“Nii endine peaminister Tiit Vähi kui teadlane Aivar Soesoo väidavad kui ühest suust, et selle maavara mitte ärakasutamine oma rahva hüvanguks on kuritegu.“
Jah, alustada tuleks ikka seitsmekümnest kohtingust. Kui õndsust ja rikkust ei saa, siis vähemasti kuriteo saaks ära hoida.

Muide, täiesti võimalik, et viimane tsitaat on täpsemgi kui planeeritud. Et Tiit Vähi ja Aivar Soesoo väidavadki ühest suust. Ühe ja sama suhtekorraldaja suust.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 08:10 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
2. märts 2016Õnnelik vaesumine isiksustatud kodanikuvaluutaga 
See on minu väike panus "Äripäeva" korraldatud rahvalikus mõttetalgus "Edukas Eesti". ÄP 02.03.2016

Hallil taustal on leheküljepikkune sissejuhatus, mille võib vahele jätta see, kes ei vaja meeldetuletust, et "XX sajandile omast majanduskasvu XXI sajandil loota oleks naiivne".



Riiklikult tagatud miinimumostujõud ehk Õnnelik vaesumine isiksustatud kodanikuvaluutaga






Pole vist liiga suureline öelda, et kogu meie praegune tsivilisatsioon on üles ehitatud majanduskasvule. Ja majanduskasvuga on juba mõnda aega kehvad lood ja otsitakse lahendusi.
Peeter Koppel kirjutab: "Kui nüüd aga vaadelda seda, mis tegelikult ja päriselt seda (majanduskasvu) tekitavad, siis jääb alles kaks juurpõhjust – demograafia ja tootlikkuse-tööviljakuse kasv.
Demograafia on miski, mille puhul on tulevik paljudele üllatavalt hästi välja kalkuleeritav. Demograafiliste pikkade protsessidega seotud majanduslikud prognoosid on seega samuti võrreldes nii mõnegi muu prognoosiga ebameeldivalt paikapidavad. See, et neid aeg-ajalt kiputakse vaiba alla lükkama, ei vähenda nende paikapidavust. Õhtumaades on rahvastiku vananemine jõudnud punkti, kus sellest majanduskasvu kütust loota oleks naiivne. Punkt. Unustame ära.“ (PM 25.02.2016)
Tõsi, selle juurpõhjusega on asi üsna selge. Küll aga tooks ma ühe juurpõhjuse juurde ning jahutaks niigi hädist entusiasmi teise juures. Tootlikkuse-tööviljakuse kasv on ammu seotud ainult tehnoloogilise innovatiivsusega ja see tõsiasi on muutnud täielikuks igandiks sellise talupojavooruse nagu inimlik töökus. Rügamisega rikkaks ei saa, hea kui hingeski püsib (vt nt Vilja Kiisler „Miks eestlane vaene on“ ÄP 14.01.2016). 
Tehnoloogilist innovatsiooni aga vaevab sama asi, mis pidevat spordirekordite ületamistki – iga järgmine saavutus maksab proportsionaalselt üha rohkem ja inimvõimetel siiski on lagi, võib kindel olla, et XXI sajandil ei parandata saja meetri jooksu aega sama palju kui XX sajandil.
Kolmandaks majanduskasvu juurpõhjuseks võib lugeda ainelise ja energeetilise ressursibaasi. Ka seda vaevab eelmisega analoogne häda – madalamtelt okstelt on õunad juba ära nopitud, pinnalähedane põlevikivi ahju aetud jne. Tööstusrevolutsioon leidis eest väljakurnamata põllumaa, ammendamata kalavarud, rikkalikud maagilademed pinna lähedal jne, jne. Seda saatnud demograafiline plahvatus (loe: turu plahvatuslik kasv) oli võimalik ainult nendes, nüüdseks kadunud oludes (hea lühiülevaate neist probleemidest saab Hardo Pajula kirjutisest „Komplekssuse koorem“ ) 
Arvestades neid kolme asja võime täiendada Peeter Koppeli sedastust: „XX sajandile omast majanduskasvu XXI sajandil loota oleks naiivne. Punkt. Unustame ära.“ Seega meede, mille ideena välja pakun, on kukkumise leevendaja, mitte lendamise kiirendaja.


Õigusega on öeldud, et rahumeelne demokraatlik ühiskonnakorraldus suudab elada ainult lootusega veidikene paremale homsele, isegi paigal tammumine on tohutult destabiliseeriv. Seega võibki näha suurmiaid ohte majanduskeskkonnale ühiskondlikus destabiliseerumises, poliitilises radikaliseerumises, mitmesuguste arhailisemate ühiskonnakorralduslike tungide taaselustumises. Esmase väljenduse leiavad need hõimkondlikkusele toetuvatses skeemides (ksenofoobia, natsionalism, rassism jne). 


Milline on meie lähtepunkt siin ja praegu?
"Statistikaamet avaldas inimeste toimetulekust uue kokkuvõtte, millest selgub, et endiselt elab Eestis vaesuses pisut üle 30 protsendi elanikest ehk ligi 400 000 inimest.
Kui aga vaadelda inimeste sissetulekuid ilma sotsiaaltoetuste ja pensioniteta, elaks Euroopa sellel äärekesel vaesuses lausa 73,3 protsenti inimestest [...] Eesti 1,3 miljonist elanikust saaks iseseisvalt ja suuremate probleemideta eluga hakkama vaid neljandik. Ülejäänutel hoiab hinge sees põhiliselt seesama neljandik, kes maksab oma sissetulekutelt makse, millega saab sotsiaalkaitse korras toetada neid, kes ei tööta või piisavalt ei teeni." (Tiina Kangro, "Vaid neljandik rahvast suudab teenida välja elu pealpool vaesuspiiri", "Linnaleht" 12.02.2016)


Eelnevat arvesse võttes pole ime, et ka väga intelligentsed ja sotsialismipõlglikud inimesed hakkavad rääkima kodanikupalgast, baassissetulekust ja muust sellisest. Ma hindan üsna tõenäoliseks, et kodanikupalga sisseseadmine mõjub majanduskasvule tervikuna negatiivselt, et see kiirendab vaesumist. Aga! Aga ta teeb seda olulise sotsiaalse boonusega, nimelt tegu on kõige rõõmsama vaesumisega ja oludes, kus elukvaliteedi langus on paratamatu, on hädavajalik, et see langus toimuks maksimaalselt rõõmsalt ja minimaalsete "tõrvikutega tänaval". 



Ideed, mida siin välja pakun, võiks nimetada piiratud kasutusvaldkonnaga isiksustatud kodanikuvaluutaks (PKIK). See oleks on kodanikipalga kitsendus. Kodanikupalga voorustest on räägitud väga palju – alates bürokraatia ja halduskulude vähenemisest lõpetades sellega, mis ehk olulisimgi, et see hoiaks ära plahvatusohtliku ühiskonnaklassi tekke. Ideena pakuksin välja mõned kitsendused. Riik ei peaks külvama lihtsalt lennukilt raha (kust seda võttagi), vaid tagama teatud elatismiinimumi (seda teeb ta mingil moel praegugi). Osalt oleks see nagu hädaaegade talongisüsteem, millele e-tehnoloogia lubab teha olulisi parendusi. Alljärgnev on kohmakas visand. 


a) PKIK oleks isiksustatud st seda ei saa anda teisele inimesele edasi, ei saa laenata ega kaubelda naabriga. Nt maksevahendiks oleks ID-kaart.

b) PKIK ei oleks kuhjuv, seda ei saaks koguda. Nt iga kuu alguses hoolitseks riik, et kodaniku kontol oleks, ütleme näiteks 500 PKIK-eurot. Ja pole vahet, kas seal oli midagi eelmisest korrast alles või mitte – iga kuu alguses keeratakse konto 500 peale.


c) PKIK oleks täiselektrooniline. 


d) PKIK ei oleks konverteeritav eurodeks ega sularahaks. See meede raskendaks oluliselt kuhjumist, spekuleerimist või hangeldamist, sest iga tsükkel peaks käima läbi "naturaalmajandusliku lüli" ( a la inimene ostab PKIK-eurode eest makarone ja müüb need eurode eest maha), mille maht ei saa olla suurem kui 500 eurot kuus.


e) PKIK oleks kasutatav ainult Eesti Vabariigis (see tuleneb juba eelmisest st mittekonverteeritavusest sularahaks või teisteks valuutadeks).


f) PKIK oleks piiratud kasutusvaldkonnaga, sellega saaks osta ainult teatud tootegruppe (nt toit, esmatarbekaubad, eluasemekulud jms). Üks piirang tuleb automaatselt ka sellest, et ühelgi ostjal ei saa kunagi olla rohkem kui 500PKIK-eurot. 


g) PKIK-iga ei saaks osta alkoholi (või nt ka ebatervsilikke tooteid) jms see takistaks nn riigijoodikute teket, mis kodanikupalga puhul oleks kardetav. 


h) PKIK-ide eest saab kaupu või teenuseid osta ainult kodanik.


i) Nendelt, kellele on tasutud PKIKides (nimetatud tootegruppide müüjad, eluaseme väljaüürijad jne), ostaks riik PKIKid eurode eest välja. Need, kellelt riik PKIKid välja ostab, saavad olla ainult Eesti maksusüsteemi osalised st Eestis registreeritud firmad jt. (viimane kitsendus pole mõistagi kohustuslik)


j) Laste jt hoolealuste PKIK-id laekuks vanematele/eestkostjatele st see oleks osalt ka demograafiline meede. Samuti teeks see kodakondsuse ihaldusväärsemaks.



Tähendab, PKIKil oleks osaliselt paralleelvaluuta omadused. Aga ainult osaliselt. Täpsem oleks seda ehk isegi nimetada teatud kitsendustega minimaalse ostujõu riiklikuks tagamiseks (see oleks ühtlasi riigigarantii teatud turusegmendile). Seda ei saaks olla ühelgi kodanikul kunagi rohkem kui kindel kogus euro-ekvivalente kuu aja kohta(lapsevanematel kordistuks see võrdeliselt laste arvuga). Juriidilistel isikutel saaks olla rohkem, aga nemad saaksid nende eest osta ainult riigilt eurosid (ja mõistagi täisaruandlusega ja ehk ka väikse maksu või kompensatsiooniga) st firmad ei saaks PKIKidega omavahel kaubelda.
Piiratud maht ja kasutusvaldkond ei laseks kodanikel võõrduda töölkäimisest, kuid teadmine, et baasvajaduste rahuldamine on minimaalsel tasandil garanteeritud, stabiliseeriks tunduvalt ühiskonda ja soodustaks ka investeerimisriskide võtmist (sest "päris surnuks ei saa kukkuda"). Plussiks on ka see, et võimaldab tavalise kaubandussüsteemi tarneahelaid kasutada selleks, mille eest hoolitseb praegu Toidupank või EL-i toiduabi jms. 






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:05 34 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. veebruar 2016Nihikas haarab mainekujundusrelva 
Eile (16.02) sain kirja, kus Kennu sortside administratiivjuht palus mult abi mu maine kahjustamiseks (sic!). 





See on korraga üliväga naljakas, aga ka õpetlik.





Õpetlik just selles mõttes, et siin on oma primitiivsuses alasti see, millele viidatakse märksõnadega „aktiivne mainekujudus“, „meediamanipulatsioon“, „PR-töö“, „spinn“ jne.

Pöördumine algab toreda strateegilise meelitusega ja seejärel on hunnik kohmakalt suunatud ülekuulamisküsimusi (kas-küsimused!), et annaksin neile vastused, et mind siis mu oma tsitaatidega paika panna. :).

Toon kirja muutmata kujul (ühe pärisnime asendan pseudoinitsiaalidega, et säästa seda isikut tahtmatust tähelepanust) ja siis vastan ka lahkelt küsimustele.



Lp Mihkel Kunnus!
Olen ajakirjandusväljaande NIHILIST FM peatoimetaja Siim Sinamäe.
Sooviksin kirjutada Teist persoonilugu, kuna olete silmapaistev eesti kultuurinimene ja mõtleja, kes on väga suurel määral elavdanud debatti kirjanduse piiride üle seoses Untitled 12 kriminaalasjaga.
Loodan, et olete nõus vastama meilitsi alljärgnevatele küsimustele. Palun Teil lahkesti vastata hiljemalt neljapäevaks.
Lugupidamisega ja ette tänades
Siim Sinamäe


****
1. Kuidas kommenteerite väidet, et Teil on Kaur Kenderi vastu isiklik viha ja  prokuratuuri avalikult toetama ajendas Teid isiklik kättemaksusoov? (Kaur Kender on väidetavalt Teid avalikult mõnitanud….)
2. Kui vastus eelmisele küsimusele on JAH, siis kas selline hoiak ei ole väiklane ja eesti kultuurielu häbistav?
3. Mida arvate Rein Rauast ja Peeter Helmest, kes on asunud Kenderi kaitsele?
4. Kas olete lugenud Markii de Sade'i kirjandusteost "Soodoma 120 päeva..."?
5. Kas olete lugenud William Burroughsi kirjandusteost "Alasti lõunasöök"?
6. Kui vastus küsimustele  4 või 5 on JAH, kas olete seisukohal, et nende teoste kättesaadavust tuleks kriminaalõiguslike vahenditega piirata?
7. Kuidas kommenteerite väidet, et Untitled 12 debatt on saanud tõelise hoo sisse tänu Teie avalikule sekkumisele? 
8. Kas Teile on sümpaatne IRL poliitiline programm või eelistate EKRE’t?
9. Kas toetate pagulaste vastuvõtmist Eestisse?
10. Kas Teile on sümpaatne liikumine “Odini sõdurid”?
11.   Kas tunnete L.K-d?
12.  Kas Te olete kunagi L.K-d noaga ähvardanud?
13.  Kui vastus eelmisele küsimusele on JAH, siis mis Teid ajendas? Palun kirjeldage konkreetseid asjaolusid. Kas ajendiks võis olla Teie solvumine, kuna naisterahvas ütles Teie lähenemiskatsetele EI?
14.  Kui vastus küsimusele 12 on JAH, siis kas see episood leidis ka mingi juriidilise lahendi? Milline see oli?
15.  Kas olete teisi naisi ja/või mehi kunagi ähvardanud või rünnanud? Kui JAH, siis palun kirjeldage konkreetseid asjaolusid.




Milline võrratu psühholoogiline meistritöö! Juba teise rea juures vajun meelisklevasse unelusse, oh, mina „silmapaistev eesti kultuurinimene ja mõtleja!“ et siis nagu poolunes laliseda end sellisesse meisterlikku inkvisitsioonilõksu nagu vastus küsimusele: „Kas Teile on sümpaatne IRL poliitiline programm või eelistate EKRE’t?“
(Aga Sina, hea nihilistlane, kas Sa kiidad jäägitult heaks Stalini praktikad ja visioonid, või eelistad pigem Pol Poth'i?)

Olgu, kiri on tõesti väga naljakas, aga samuti informatiivne, sest siin tahetakse mulle inkrimineerida nende endi identiteedi mõned antipoodsused. St küsimused 8-10 peaksid andma mu omasõnalise kinnituse sellele, et olen paremäärmuslike sümpaatiatega.
Võin vastata: mul on kahju, armsad junsud, ei ole. Olen seda korduvalt välja öelnud, et maailmavaatelt olen kõige lähemal rohelistele. Odini sõdurite üle ironiseerisin nt Ahto Lobjaka artikli „Odini püss seinal“ kommentaariumis, avalikult ja oma nime all.

Muidugi viimased küsimused on ülinunnud. Eriti viimane :). Aga olgu, vastan lahkelt järjest.




1.Kuidas kommenteerite väidet, et Teil on Kaur Kenderi vastu isiklik viha ja  prokuratuuri avalikult toetama ajendas Teid isiklik kättemaksusoov? (Kaur Kender on väidetavalt Teid avalikult mõnitanud….)Kuna mu tegevusel puudub igasugune juriidiline kaal, siis on minu (ja ka kelle tahes teise) avalikel sõnavõttudel ainult moraalne kaal. Kohtus ei maksa kellegi avalik toetus ei Kennule ega prokuratuurile. Meil on õigusriik, mitte kohutmõistev külavanem, keda saab ära meelitada. Kuna Kennu on väga räige isikliku mõnitamisega rünnanud prokuratuuri töötajaid (selle eest, et need täidavad oma tööülesandeid!), siis ainuüksi see on põhjus, miks moraalse toetuse avaldamine neile tundub põhjendatum. Puhtisiklikuks mõõtmeks mu tegevusel on olnud näiteks lõbu. On sadistlikult lõbus lõhkuda end rusikakauboiks räppinud tegelinski fantaasiamull ja tuletada talle meelde, et tegelikult on ta 45 aastane mees, kes räägib teismelistele, et õpsid ja mendid on lollid ning arvutimängud ja kanep lahedad. 


Kui vastus eelmisele küsimusele on JAH, siis kas selline hoiak ei ole väiklane ja eesti kultuurielu häbistav?Kaur Kenderi suur roll ja tähelepanukesksus eesti kultuurielus on seda häbistav. Olen süüdi selles, et oma „ravimeetoditega“ olen muuhulgas seda rolli suurendanud. Mea culpa!


3.Mida arvate Rein Rauast ja Peeter Helmest, kes on asunud Kenderi kaitsele?Peeter Helmest ja Rein Rauast arvan hästi, kenad, haritud ja viisakad inimesed mõlemad, kuigi maailmavaatelt üksteisele üsna antipoodsed. Küll aga teeb muret see, et igasugused eristusvõimetud tainapead ei saa aru, et Helme ja Raud ei kaitse Kenderit, vaid sõnavabadust. Ja just selliste eristusvõimetute tainapeade prevaleerimine ongi üks põhjus, miks pidasin paremaks avaldada moraalset toetust prokuratuurile – sest need samad eritusvõimetud tainapead näevad selles vastandumist Kennule. Ja see on hea. Ja tuletan meelde, et nii minu kui Helme-Raua sõnavõtu juriidiline kaal on võrdne, võrdne null.
4. Kas olete lugenud Markii de Sade'i kirjandusteost "Soodoma 120 päeva..."?
Jah. Ja on riiulis.

5. Kas olete lugenud William Burroughsi kirjandusteost "Alasti lõunasöök"?Jah. Ja on riiulis.
6. Kui vastus küsimustele  4 või 5 on JAH, kas olete seisukohal, et nende teoste kättesaadavust tuleks kriminaalõiguslike vahenditega piirata?Ei. Nende teoste kättesaadavust ei tuleks kriminaalõiguslike vahenditega piirata.

7. Kuidas kommenteerite väidet, et Untitled 12 debatt on saanud tõelise hoo sisse tänu Teie avalikule sekkumisele? 
Ma arvan, et see on liialdus.

8. Kas Teile on sümpaatne IRL poliitiline programm või eelistate EKRE’t?Kõige sümpaatsem on mulle roheline maailmavaade, poliitiliselt püüan püsida suhteliselt jahedal vaatlejapositsioonil.

9. Kas toetate pagulaste vastuvõtmist Eestisse?Küllap leiame koha neile mõlemale tahtjale :)

10. Kas Teile on sümpaatne liikumine “Odini sõdurid”?Ei. See on hea näide sellest, kui halb on ilma reaalsustajuta tegutsemisneuroos.

11.   Kas tunnete L.K-d?
12.  Kas Te olete kunagi L.K-d noaga ähvardanud?
13.  Kui vastus eelmisele küsimusele on JAH, siis mis Teid ajendas? Palun kirjeldage konkreetseid asjaolusid. Kas ajendiks võis olla Teie solvumine, kuna naisterahvas ütles Teie lähenemiskatsetele EI?
14.  Kui vastus küsimusele 12 on JAH, siis kas see episood leidis ka mingi juriidilise lahendi? Milline see oli?See on nüüd võrratu näide sellest, kuidas ühele faktinööbile higistatakse tohutut sündmusülikonda juurde õmmelda. Milline on fakt? Ma olen olnud põhjuseks politseiväljakutsele, mille sisuks oli „majja sisenes mingi noaga tüüp“. Paari minuti pärast sai politsei samalt numbrilt kõne, kus öeldi, et tegu oli eksitusega, rumala naljaga, kõik on korras. Politsei keeras keset sõitu otsa ringi. See oli ka nö juriidiline lahend.
Kirjeldan sündmust täpsemalt. Tegu oli ühe Eesti parema loodusteadlase J.K. sünnipäevaga, kuhu mind kutsuti. Selline väike, eramus toimuv koosviibimine. Kuna mul oli asjatoimetusi, hilinesin. Maja esikus nägin suurt kööginuga ja kuna uksed olid lahti, mõtlesin, et teen nalja – võtsin noa kätte, tegin sellise joobunud näo pähe ja tuterdasin vaikselt ja midagi ütlemata tuppa. Paraku õnnestus praktiline nali liigagi hästi, nimelt esimeses ruumis polnud sünnipäevalast J.K.-d, kes oleks oma lõbustatud reaktsiooniga näidanud, et tegu on naljaga. Küll aga märkas mind majasisesel trepil J.K. õde L.K., kes polnud mind kordagi näinud. Seega arvas ta, et majja tungibki parajasti mingi ohtlik pätt, eriti tundlikuks tegi ta ka see, et tal magas kaks väikest last ülakorrusel. Vilksti oli ta üleval ja helistas polisteisse. Siis aga andis altkorruselt kostev naer märku, et tegu oli naljaga ja ta tegi politseisse teise kõne, kus tühistas väljakutse. Eks ta oli häiritud küll, sest tema kartis ju reaalselt (eriti arvestades kahe väikse lapse lahedalolu). Vabandasin ja sünnipäev kulges pidulikus meeleolus edasi (mul oli näiteks kaasas tahket süsihappegaasi, mille killukesi pistsin õigel hetkel läätsepüreesse. Sellised nohikunaljad. Kellelgi hakkab taldrik järsku hirmsalt suitsema jne). See noaga nali oli muidugi väga loll. Sest selles esimeses ruumis oleks võinud peale sünnipäevalapse puudumise olla ka mõni ärksa toolihoobiga isane vms. 
Aga antud juhul on eriti kõnekas, mida sellest sündmusest – või õigemini selle kõlakast (mida olen ju isegi naerdes edasi rääkinud) - üritatakse välja pigistada! „Kui vastus eelmisele küsimusele on JAH, siis mis Teid ajendas? Palun kirjeldage konkreetseid asjaolusid. Kas ajendiks võis olla Teie solvumine, kuna naisterahvas ütles Teie lähenemiskatsetele EI?“ -WTF?!?
Nihika-junsud üritavad nagu läbi ussi***i indutseerida loogikat: vaadake, see Kunnus, see, kes meie Suurt Kenderit kiusab, on selline inimmonstrum ja jäle elukas, nii üdini paheline ja kuri, et see, keda ta ründab, ei saa olla muu kui õilsuse ja progressi esindaja! 
(demagoogiavõte argumentum ad hominem avalikus sfääris kahtlemata mingil määral töötab).


15.  Kas olete teisi naisi ja/või mehi kunagi ähvardanud või rünnanud? Kui JAH, siis palun kirjeldage konkreetseid asjaolusid."
"Kas olete teisi..." ma isegi seda ühte ei ähvardanud, eks, oo meisterlik ülekuulaja! Ei, ma pole mitte kunagi kedagi noaga ähvardanud.
Aga muidu, jah, kõike on ettetulnud, sest olen töötanud ööklubi turvamehena. Aga mitte midagi sellist, et polisteisse tulnuks mu kohta avaldus teha. Ja mind saab täiesti legaalselt ja sõbralikus õhkkonnas rünnata igal laupäeval kell 14 spordiklubi „Kombat“ saalis (sparritrenn kõigile soovijatele. Tule-tule!).



P.S. Hää nihilisti-junsu. Isegi kui selgub, et Mihkel Kunnus on tegelikult ilge tropp ja mölakas, ei tee see Kennut kuidagi toredamaks ja õilsamaks inimeseks. Samuti pole see absoluutselt mingi argument kohtusaalis.
Seniks kuulake, kuidas stalinistlike sümpaatiatega räppar Vana Yoss teenib lugupidamist: 
https://www.youtube.com/watch?v=NZnDb0V5lMc 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:02 15 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
12. veebruar 2016Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus 
Ilmus umbes kolme neljandiku ulatuses ajalehes „Sirp“ 12.02.2016. Kirjutamise käigus paisus juba ühe teemalõime lahtikirjutamine mahukaks iseseisvaks esseeks, miska on oluline rõhutada, et käsitletav teema pole nende raamatute ainus teema, ega isegi mitte keskne teema. Milan Kundera „Naeru ja unustuse raamat“ kuulub Kundera loomingu tippu, soovitan väga. 




Seksuaalse emantsipatsiooni kuritöö ja karistus


Milan Kundera „Naeru ja unustuse raamat“, tõlkinud Pille KruusVarrak 2014, 278 lk
Michel Houellebecq „Saare võimalikkus“, tõlkinud Triinu Tamm, Varrak 2015, 360 lk


Nii Kundera kui ka Houellebecq näitavad lõpule jõudnud feminismi, soolise emantsipatsiooni finišit ja meeldivana see ei paista, sest ka kuri inimloomuses emantsipeerub kaasa.




„Naeru ja unustuse raamatu” kohta võiks lihtsalt öelda, et lugejarahva rõõmuks ilmus aastal 2014 selle eestindus ja kõik nagu olekski öeldud. Mõtlesin isegi, et nüüd on mul kõik Kundera – ühe oma lemmikautori – teosed maakeelsena riiulis. Siis aga tuli teine tore uudis. Vanameister on mõne aja eest veel ühe teosega maha saanud („La Fête de l'insignifiance“, Gallimard, 2014). Selle inglisekeelse tõlke ilmumise puhul kirjutas briti kirjanik Jonathan Coe essee „Kui tähtis on Milan Kundera tänapäeval?”i Jonathan Coe’ jõuab järeldusele, et kui miski saab kahjustama Kundera pikaajalist reputatsiooni, siis pole see teatav skemaatilisus või poliitiline kontekst, vaid tema teoste „kõikehõlmav androtsentrism”. 
Tõsi, esinduslikult tigedat, pimeideoloogilist, stereotüüpset ja klišeelikku „feministlikku vaatenurka” on toodetud Kundera suunal tööstuslikes kogustes. Tundub, et sellise lähenemise mõju on olnud (ka akadeemilises) retseptsioonis teenimatult suur. Võimalik, et üheks põhjuseks on see, et halvem osa feminismist on lasknud liugu soouuringute akadeemilisel prestiižil.
„Kundera sedastustes naiste kohta on vaenulikkus üldine aspekt,” tsiteerib Jonathan Coe Joan Smithi raamatut „Misogüünid”. Ühes feministlikus blogisii jutustab tudeng, et olles maininud õppejõule oma Kundera vaimustust vastas õppejõud, et too on ju kohutav misogüün ja andis tõestuseks lugeda Joan Smithi „Misogüüne”. Pärast selle „silmiavava raamatu” lugemist muutus tublile tudengile vastikuks suur osa kultuuri, Kunderast Casablancani.
Loomulikult allub ka feministide kogukonna intellektuaalne võimekus normaaljaotusele ning pahatahtlik urgitseja võib leida iga teema kohta juhmi arvamuse inimeselt, kes end feministina määratleb, ent ei pea väga pikalt sekundaarkirjanduses tuhnima, et veenduda, et Jonathan Coe'l on õigus: feministlikku ütlemist Kundera suunal on olnud väga palju ja Joan Smithi oma on küllalt esinduslik neist.


2.
Sellist üldhoiakut pole raske mõista, sest Kundera meeskarakterite suhtumine ja käitumine naiste suunal pole tihti meeldiv (eriti naislugejale). Küll aga ei saa seda ebameeldivust kuidagi iseloomustada klassikaliste feministlike süüdistusterminitega nagu patriarhaalne, domineeriv, šovinistlik vms. Kardan, et võimetus teha seda eristust on üks suuremaid feminismi diskrediteerijaid. 
Kundera teoste feministliku kriitika pihta on väga lihtne teha mürgine üldistus, et feministid peavad Kunderat misogüüniks ja antifeministiks eelkõige kahel põhjusel. Esiteks seetõttu, et naiskaraktereid pole kujutatud iseseisvate brünhildelike ratsionalistidena, kes lõug püsti, kordagi kõhklemata kõnnivad sirgeselgsena läbi elu ja ületavad mängeldes kõik raskused, vaid on nõrkuste ja kompleksidega, jäävad tihti alla saatuselöökidele ja käituvad sageli veidratel motiividel (nagu inimesed ikka). 
Teiseks, kui naiskarakterile langeb meeskarakteri pilk, siis ei verbaliseeru umbes järgnevalt: „Inimene! Millene uhke, iseomase väärikusega kõigiti võrdne inimene, iseseisev ja mõistuslik! Ülev on olla selle inimese kaaslane ja koostööline maailma parendamise ja õiglasemaks muutmise projektis. Eh, see on naine! Eh, sel on seksuaalseid kvaliteete! Eh, need erutavad minu sekusaalseid seadumusi ja seda ilma igasuguse dominineerimistungita!” Selle asemel on mehe pilk sageli himur, omakasupüüdlik, instrumentaliseeriv jne (nagu päriselus tihti).
Ei veena ka hoiak, et jah, loomulikult feminism ongi ideoloogiline ja feministlik kriitika peabki mingil määral esitama pretensioone realismile, mis halva olukorra realistliku kujutamisega võib seda taastoota. Vastus oleks mõistagi: et probleemid lahendada, tuleb need esile tuua ja analüüsida. Oh, feministid, ülistage siis Kunderat kui praegu domineeriva Mehe Pilgu päevavalgele tirijat!


3.
Olgu, feministlikust (ja mõnestki teisest!) vaatepunktist on Kundera kirjeldatu ebameeldiv ja ebasümpaatne. Aga miks see nii on, on mu meelest üsna märkimisväärne. Feminismil kui vabastusliikumisel on oma sihtiii. Ja ma väidangi, et Kundra näitab nö kohale jõudnud feminismi, soolise emantsipatsiooni projekti lõpetatust. Kundera puhul kehtib küllalt hästi see, mida Houellebeqc ütleb enda kohta: “Mulle on alati meeldinud Balzaci väga solvav seisukoht, et romaani ainus otstarve on näidata, milliseid õnnetusi põhjustab väärtuste muutumine. Ta liialdab vaimukal moel. Aga seda ma teengi: näitan õnnetusi, mida põhjustab väärtuste liberaliseerimine.“iv
Võtan näiteks „Olemise talumatu kerguse” (Monokkel, 1992, edasi: OTK) Tomaši, sest see on tuntuim ja ehk ka naistes enim (feministlikku) viha tekitanud meeskarakter. Väidan, et Tomaš on (sooliselt, seksuaalselt) emantsipeerunud mees. Feministid rõhutavad õigusega, et feminism on kasulik ka meestele. Tõsi, ka mees vabaneb, sest ei pea enam „naist ülal pidama“, kui kujundlikult väljenduda. Oma rollist vabanevad eestkostja ja eestkostetav üheaegselt. 
Tomaš ei paista paljudele just meeldiv tüüp („kuradi pervert ja liiderdaja!”). Emantsipeerunud mees aga polegi džentlemen, pole härrasmees. Viimased, need ühese soomarkeriga sõnad on nostalgilised tähistused patriarhaalsele korra positiivsetele elementidele (rõhutan, et nende olemasolu kuidagi ei eita ega tühista negatiivseid!), süsteemile, kus mehe roll oli olla naise kaitsja, naist hoidev, naise kui naise heaolu eest vastutav. Tomaš on seevastu tegelane, kes kohtleb naist moraalses mõttes endaga kõigiti võrdväärsena (kõne all on siin eelkõige inimeste sooline lävimine). Kuna kõnealused seksuaalsuhted on bioloogiliselt viljatud ja rangelt vabatahtlikud, siis kaasnevad sellega ainult „psühholoogilised kõrvalnähud” ning nende eest vastutavad mees ja naine võrdselt, igaüks peab ise oma risti kandma. 
Tomaš kui üks üsna invariantne kunderalik meeskarakter käitub selles süsteemis igati moraalselt: ei anna võltslubadusi, ei peta kuidagi seksi välja vms NB! on kõike muud kui vägistaja, lausa vastupidi, kunderalikult küpsed ehk emantsipeerunud vahekorrad meeste ja naiste vahel on „algusest peale rajatud absoluutselt vastastikuse agressiivsuse välistamisele”v. 


Etteruttavalt võib öelda, et probleem tuleb sellest, millest kõigi vabaduste korral: vabadus ei anna võimu, vaid jätab inimese oma vabastatud eravõimuga omapäi (otsustus- ja tegutsemisvabadusse). Teisisõnu, vabadus sunnib näkku vaatama oma individuaalsele võimekusele. Ja viimast jaotub indiviiditi alati väga erinevalt. Lühidalt, kui mehed ja naised on kenasti võrdsed ja vabad ja pole mingit soolistatud moraali (st mehemoraali ja naisemoraali), siis ikkagi on nõrgad mehed ja tugevad mehed, nõrgad naised ja tugevad naised. NB! See ebavõrdsus on väljajuurimatu juba ainuüksi sünniaegade erinevuse tõttu, sest tugevus on seotud vanusega ning ühiskond koosneb alati väga erineva vanusega isenditest.
 Kui võrdne kohtub võrdsega on kõik enam-vähem hästi – näiteks tugev Tomaš ja tugev Sabina. Aga Tereza on nõrk, väga nõrk ja see teeb ta suhte Tomašiga väga ebasümmeetriliseks. Tomašil on hea töö, elukoht, kammitsemata seksuaalsus jne. Terezal pole suurt midagi peale kohvritäie isiklike asjade. Ja sellel asümmeetrial pole midagi pistmist sooga. 

4.
Jätan siin tugevuse ja nõrkuse määratluse kõnekeeleliselt uduseks, aga et käesolevas kirjatükis keskendun eelkõige seksuaalsusele ja soo-elule, siis eks tugevuse ja nõrkuse mõõtmeteks ole võime mõjuda teistele („erootiline kapital“) ja vastupanuvõime teise mõjule ning elujõulisus üldse. Läbi selle skemaatilise opositsiooni võib näha Kundera ja Houellebecqi suurt erinevust. Sellel on üsna tõenäoliselt autobiograafiline alus, aga selle oletuse tõesus pole mõistagi oluline. Nimelt tüüpiline Kundera meeskarakter on tugev, aga Houellebecqil nõrk. Houellebecqi vaade inimese seksuaalsusele on kitsas, sest on üsna üheselt kirjutatud nõrga mehe vaatepunktist. Seevastu Kundera suudab võtta küllalt erinevaid vaatepunkte, sealhulgas erinevate naiste omi, ent domineerima jääb siiski tugeva mehe oma. Küllalt tüüpiline Houellebecqi meeskarakter vaatab naise poole – ja ikka seksuaalselt atraktiivse ja noore ehk tugeva naise poole – alt üles, lausa põrmust, jõuetus meeleheites enda võitmatu allutaja ees. Samuti kujutatakse seksuaalselt väekat meest, näiteks rockstaari „Elementaarosakestes“, üsna groteskselt ja selge vaenulikkusega. Seevastu Kundera võib rääkida eleegilise nostalgiaga ühe päeva jooksul kolme erineva naisega magamisest kui „elu äkktiheduse ilust“vi ning arstitöö kaotanud Tomaš käib aknapesijana korterist korterisse ja ei pese teps mitte ainult aknaid ning kui sõbrad küsivad talt partnerite arvu, siis vastab ta põiklevalt, et „neid võiks olla nii umbes kakssada“ (OTK, lk 120). Seevastu Houellebecqi „Võitlusvälja laienemises“ teeb 28-aastane neitsi Raphael Tisserand enesetapu, sest tema täielik sooline ebaatraktiivsus – nõrkus mehena – on ta naistest ja sooelust lootusetult ära lõiganud.
Nagu igast vabastusliikumisest võidavad ka soolisest emantsipatsioonist ainult tugevad. Tugevad mehed ja tugevad naised.


5.
Houellebecqi üks leitmotiive on seksi ebademokraatlikkus, seksuaalse vabaturu tingimustes toimuv suur kihistumine, kus osad saavad palju ja osad ei saa üldsevii. 
Emantsipatsiooni kitšis on kõik inimeste vahelised hierarhiseerivad kategooriad ja välistamisprintsiibid sotsiaalselt konstrueeritud ning oma autentses tuumas on kõik inimesed võrdsed. Näiteks seksuaalvähemuste võrdõiguslikkust ja emantsipatsiooni jutlustavas kogumikus saadetakse ka heteroseksuaalsus ajaloo prügikasti, sest see diskrimineerib ju armuvektorit soo alusel, ometi peab igandlikest sotsiaalsetest konstruktsioonidest vabastatud inimene olema vähemalt ideeliselt biseksuaalne. See on kõlbeline ettekirjutus inimese ontoloogiale, kategooriline nõue maailmale. Kogumiku üks autor (Maali Käbin) rõhutab, et inimene  tuleb vabastada mis tahes kategooriatest, ning teine (Janika Saul) postuleerib väga üheselt: „Oluline on vaid see, et partner on lihtsalt inimene ning ühtegi muud kitsendust polegi”viii. Nii aastal 2010.
Aastal 1931 lasi A. H. Tammsaare Indrekul ja Kristil vestelda nõnda: 
„[Indrek räägib revolutsioonijärgsest ajast:] „Naine vabaneb siis mehe orjusest, saab esimest korda täiesti vabaks. Mehele minnakse ja naist võetakse mitte enam raha või seisuse pärast, vaid puhtinimlikul alusel.“
„Aga kas ilul on siis veel tähendust?“ küsis Kristi. 
Indrek tundis, et temale on lõks üles seatud, sest tal tulid meelde küsija liig pikad ja suured käed. Seepärast ta vastas põiklevalt: „Ilu, teate, ei saa patta panna ega kangaks kududa. Kui inimesed on täiesti vabad ja üheõiguslikud, siis on ilu vooruste seas viimane, sest ilu pole kellegi võtta ega kellegi teha, küll aga näiteks haridus, tarkus, ausus, leplikkus, truudus, töökus, kasinus, usinus ja nõnda edasi. Need omadused suruvad ilu hoopis tagaplaanile, kui inimene on täiesti vaba, sest ilu on üürikene, voorused igavesed.“
„Aga mina arvan, et poisid näevad ikkagi ennem ilusaid tüdrukuid kui inetuid, olgugi need ei tea kui vooruslikud. Kõik näevad ainult ilu.““ix
Nagu aeg on näidanud, oli õigus Kristil. Paari ei minda sugugi „puhtinimlikul alusel“ ka siis, kui „inimesed on täiesti vabad ja üheõiguslikud“. On hoopis „Cosmopolitan“ ning püsiv iludusvõistlus psüühiliste häirete ja enese vigaseks näljutamiseni.
„Siinkohal,“ kirjutab Houellebeqc „mängib füüsiline ilu täpselt sama rolli nagu aadliveri ancien régime'i ajal“ (lk 165).











6.
Inimvajaduste ja motivatsioonidünaamika modelleerimise klassik Abraham Maslow soovitas vajadused samastada õigustega, ent ühtlasi hoiatas, et „peame end põhimõtteliselt valmistama ette sotsiaalse ebaõigluse alibist loobumise põrutavatest tagajärgedest. Mida rohkem me sotsiaalset ebaõiglust vähendame, seda enam leiame selle asenduvat „bioloogilise ebaõiglusega“, mida kinnitab tõsiasi, et imikud sünnivad maailma erineva geneetilise potentsiaaliga. Kui me jõuame sinnani, et anname iga imiku heale potentsiaalile täisvõimaluse, siis tähendab see ka kehva potentsiaali tunnistamist. Keda me süüdistame, kui laps sünnib viletsa südame, nõrkade neerude või neuroloogiliste kahjustustega? Kui saame süüdistada ainult loodust, siis mida see tähendab looduse enese poolt „ebaõiglaselt“ koheldud indiviidi eneseaustuse jaoks?“x. 
Feminism on üks allharu üldisest liikumisest, mis võitleb sotsiaalse ebaõigluse vastu. Maslow hoiatab, et võit ei too mingit õndsust ja toredust, ning Houellebecq ja Kundera kirjeldavad seda maailma (mõistagi eraelulises ja sooelulises aspektis, rõhutan veelkord, et ei käsitle siin valimisõigust, palgalõhet jms).
„Naeru ja unustuse raamatus“ on ühe peatüki pealkiri „Litost“. Kundera sõnul on see teistesse keeltesse tõlkimatu tšehhikeelne sõna, kummatigi on tal „raske kujutleda, et inimhinge võiks selleta mõista“(lk 155). Ta toob selle mõiste avamiseks mitmeid näiteid. Üks on järgmine: „[M]eesüliõpilane ujus üliõpilasest sõbratariga jões. Neiu oli sportlik, ent noormees ujus väga halvasti. Ta ujus aeglaselt, pea veepinna kohal närviliselt õieli. Naisüliõpilane oli temasse arutult armunud ja ujus suurest peenetundelisusest sama aeglaselt kui poiss. Aga kuna suplus hakkas lõpule jõudma, tahtis ta hetkeks oma sportliku instinkti valla päästa ja suundus kärme krooliga vastaskalda poole. Meesüliõpilane üritas kiiremini ujuda, ent neelas vett alla. Ta tundis, et teda on madaldatud, tema füüsiline alaväärsus paljastatud, ja teda valdas litost.“ (lk 155) Hiljem annab Kundera ühe määratluse: „Litost on piinav seisund, mille tekitab omaenda äkiliselt paljastatud viletsuse tunnistamine“ (lk 156). Niisiis võib Maslow hoiatuse sõnastada ka nõnda: sotsiaalse ebaõigluse alibi kadudes saab litostist paljude paratamatu elutunne.
Peatüki lõpus räägib Kundera ühe õnnetust ja kibestunud meesluuletajast, kes „vihkab õnnelikke armastajaid“ ja „räägib põlgusega läägete tunnete ja suurte sõnade luulest“. Kundera avab tausta: „Asi oli selles, et ta ei saanud keppi. Kohutavas litost'is, mida tekitab see, et ei saada keppi“ (lk 184). Ja just see spetsiifiline ja ajastuomane kohutav litost on Houellebecqi teostes alati kohal. Sellel meesluuletajal on õigus olla tahetud, vabadus olla tahetud, aga see ei lohuta teda kuigivõrd.
(siin võib mõelda ka Kölni sündmustele)






7.
Ilmar Vene on väga suure konspektiivsusega sõnastanud, et kõik vabaduse poole püüdlejad, emantsipeerijad jms „on nii või teisiti Rousseau lapselapsed. Kõik nad on väsinud inimsusest ning ihkavad tagasi esialgse loomulikkuse juurde. Nad kõik põlgavad teesklust, hindavad otsekohesust ning näevad vaeva, et kinnitust saaks Rousseau suurtõde: loomalikkuse ülemsus inimlikkusest“xi. Moodsamas keeles öelduna: indiviidi autentne loomus (see, milliseks ta on sündinud) on ülem mis tahes sotsiaalsetest konstruktsioonidest. Heteronormatiivne abielu on sotsiaalne konstruktsoon, mis peab andma vajadusel (nt homoseksuaalsuse korral) teed indiviidi kaasasündinud (loe: autentsele) loomusele. Ilmar Vene nimetab seda kaasasündinut loomalikkuseks ja see on üsna hea määratlus ning ma ei pea silmas selle sõna argipruugi hinnangulisust, vaid seda, et mittekultuuriline ehk geneetiline pärilikkus ongi ju see, mis on meis loomalikku selle sõna selgeimas tähenduses.
See kõlab peaaegu tautoloogiliselt aga sooelu – ehk siis käesoleva kirjatüki fookus – on see valdkond, kus indiviidid liigituvad oma loomalikus ehk kaasasündinud autentsuses kaheks üsnagi erinevaks tüübiks, sest inimliik on tavapärase seksuaalse dimorfismi esindaja (jätan siin kõrvale statistiliselt tühised hermafrodiitsed hämaralad). See tüübierinevus on enam-vähem sama vana kui suguline paljunemine: ühel tüübil on palju väikseid sugurakke ja teisel tüübil vähe ent suuri. See erisus on taandamatult oluline, kuna määrab nende tüüpide sookäitumise strateegia, mida organism ise subjektiivselt tajub tahtmiste ja tungidena, tähendab sellena, mida indiviid Ise Tõeliselt Tahab. Seni, kuni piirdume kenasti ainult bioloogilise seletustasandiga, pole mingit raskust mõista, et vajadused, tahtmised ja ihad on sügavalt pärilikud (inimesele on kaasa sündinud meeldivus rasvasele, magusale, soolasele, seksile jne), aga häirivaks läheb asi siis, kui tahame vajaduse ja õiguse samastust teha seksuaalvajadustesfääris. Piltlikult: mao vajadused on monoloogilised ja individuaalõiguslusega kenasti klapitatavad (ja ebaisikuliselt institutsionaliseeritavad) , aga kubeme vajadused ei ole ja nende diaoloogi-igatsus süveneb seda enam, mida rohkem puhtbioloogilisest eemaldutakse. Isegi kui kuulutada välja „õigus olla tahetud“ ei taga see kuidagi tahetud olemist. Olgu seemnerakuline kvantiteedinälg või munarakuline kvaliteedinälg soovajaduse supiköögis valitseb talumatu litost.

(Samuti ei päästa kuitahes maniakaalselt poleeritud individuaalõigused isegi nii tavaliste nähete eest nagu demograafiliste disproportsioonid.)


8.
Michel Houellebecq'i nimetamine androtsentristiks oleks märksa rohkem põhjendatud, sest selle „kohutava litosti“ sooüleseks abstraheerimisega ilmneb kohe, et Houellebecq on üldinimlikuks teinud nõrga mehe litosti ja ängi. Eriti hästi tuleb see esile tema utoopiates, olgu siis „Elementaarosakestes“ või „Saare võimalikkuses“. Need utoopiad on fallotsentristlikud selle sõna parimas (ja kahjurõõmsamas) etümoloogias. Lühimalt: Houellebecqi utoopiates puudub igasugune emarõõm. Siin oleks feministlik kriitika kõigiti õigustatud, sest Houellebecq kirjutab utoopiad kogu inimkonnale, aga seda tehes ta ekstrapoleerib absoluutseks mehe ja ainult mehe organismi positiivse tagasiside õnnestunud sookäitumisele. Naise sookäitumine ja evolutsiooniliselt kinnistunud positiivsed tagasisidestused on ju üpris teistsugused. Võib ette kujutada, milline oleks naise kohutav litost, piin, mida ta tunneb, kui on paljastatud ta viletus ja füüsiline alaväärsus naisena. Vaevalt, et naistel oleks sama akuutne „see, et ei saada keppi“, vaid pigem võimetus leida ja siduda endaga (piisavalt kvaliteetne) spermakandja ja ehk kõige hullem – võimetus olla emaks. Sellest Houellebecq ei räägi. Küll aga näiteks A.H. Tammsaare, kelle jutustuses „Kärbes“ – kriitik Marta Sillaotsa sõnadega – „sigitust januneva naise traagika leiab võrratu väljenduse“xii ja näidendis „Juudit“ võib näha küll spetsiifiliselt naiseliku litosti kihvatust.
Sooliselt emantispeerunud ja vabastatud inimloomus lõpeb sellega, et mehed on autentselt enese(soo)kesksed ja naised on autentselt enese(soo)kesksed. Ja sellest olukorrast võidavad ainult tugevad. Kompromiss on ikka mingi kultuuriline konstrukt, mingit laadi indiviidivabaduse piiramine. Kui võtta näiteks vana kristlik konstrukt, et igaüks saab ühe ja ainult ühe sooelukaaslase, keda välja vahetada ei või, siis sellisega kaotab Tomaš (tugev) ja võidab Raphael Tisserand (nõrk). 


9.
Ka Elli Soolo toob näite soosisese vaba konkurentsiga kaasnevast problemaatikast:
„Milline oleks see kujutletav ühiskond, kus minitatud siresäär ei torkaks oma kikkrinnanibudega surnuks ettejäänud vananevat suguõde? Noh, eks ikka selline, kus naised in corpore loobuvad oma looduslikust kaasavarast (või neid sunnitakse selleks!). Näiteks kõik katavad oma keha ühesuguse mitteliibuva riidega.“xiii




Jah, islam korraldab sugudevahelisest konkurentsist tulenevaid ühiskondlikke probleeme sootuks teise nurga alt lähenedes (nt tõrjudes ärritajad-vallandajad maksimaalselt tajuväljast). Kummatigi tendeerib ka Houellebecq kobamisi selles, tähendab, aseksualiseerivas suunas. Kui „Elementaarosakeste“ utoopias on inimesed tehnoloogiliselt vabastatud geneetilisest unikaalsusest kui hädade peapõhjustajast (sügavalt kahtlane seisukoht), ent on siiski väga seksuaalsed, siis „Saare võimalikkuse“ prohvet kastreerib erinevate psühhotehnikatega oma sookaaslased (naiste soosisene konkurent jääb Houellebecqi pilgu alt jällegi välja) ning tulevikuinimesed on sootuks aseksuaalsed. Aga ka asotsiaalsed. Sellise ulmelise tehnoloogilise võimekuse juures oleks võinud Houellebecq võtta eeskujuks ühiselulised putukad (sipegad, mesiliased, termiidid), mitte sugulasprimaadid (lk 210), sest ühiselulised putukad on tõesti suutnud soosisese seksuaalse konkurentsi kaotada. Töölisklassil sugukired puuduvad ja ühiskond selle võrra harmoonilisem. 


10.
Feminismi kitši tuumas on kujutelm aheldatud tugevast (klaaslae metafoor on hea näide sellest). Kui Google'i pildiotsingusse sisestada „feminism“ , siis ilmub ekraanile hulk variatsioone üles tõstetud rusikatest ja muudest ikoonilistest jõuatribuutidest. See kitš elab veendumuses, et nõrkus on peale surutud hälbimine tugevusest kui loomulik olekust, veendumuses, et ühiskondlikud struktuurid piiravad ja kärbivad (nais)indiviidi tugevust. 
Toril Moi visoneerib vabast naisest: „Beauvoiril oli õigus selles, mida tähendab elada vabana õiglases ja võrdses ühiskonnas. Esiteks ei ole vaba naine kellestki majanduslikult sõltuv. Ta teenib endale oma tööga ise elatist.“xiv
Ometi pole tugevus – eriti täieliseks sõltumatuseks vajalik tugevus – inimese pärisosa ja tõeline loomus, vaid pelgalt mõningate (hea geneetilise pagasiga) isendite ajutine ontogeneesietapp. Inimene sünnib abituna ja tõenäoliselt sureb abituna ning sugugi mitte kõik ei saa vahepeal nii tugevaks, et olla täiesti sõltumatud ja iseseisvad. Õigupoolest saavad seda seisundit nautida ainult jõuka liberaaldemokraatia valitud isendid oma parimas eas.
Kriitik Jirí Opelík rõhutab õigusega noorkangelaste märgilist rolli Kundera loomingus. Kundera määratletuna tähendab mõiste „noor“ inimest, „kes on alla kolmekümne aasta vana, äärmisel juhul on ta kolmkümmend kolm, kes pole veel tunnetanud ome elu tõelist, see tähendab „väetit ja vaevalist“ kestust.“xv 
Nõnda väljatooduna peaks olema üsna ilmne, et russoistlike vabastusliikumiste kitš – seal hulgas siis ka feminismi kitš – on sellele veendumusele lausa antiteetiline. See tuleb sellest, et diametraalselt erinevalt vastatakse küsimusele, kas inimene on oma põhiolemuselt nõrk või tugev, kas nõrkus või tugevus on ajutine ja ebarepresentatiivne kõrvalekalle inimese tõelisest loomusest.
„“Ma tahaksin, et sa oleksid vana. Kümme aastat vanem. Kakskümmend aastat vanem!“
Tereza tahtis sellega ütelda: Ma tahan, et sa oleksid nõrk. Et sa oleksid niisama nõrk nagu mina.“ (OTK, lk 47)
Ka androtsentristlik Houellebecq näeb organismi ajalikkuses nõrkuse vääramatust:
„Ma olen veendunud, et poliitkorrektsus ei tulene feminismist. Tegelikult lähtub see palju vastikumast asjast, mis ei tihka välja öelda oma nime – see on lihtsalt vanade inimeste vihkamine. Mehe ja naise omavahelise domineerimise küsimus on üsna teisejärguline – tähtis, aga siiski teisejärguline – võrreldes sellega, mida ma olen püüdnud selles raamatus tabada: praegu me oleme lõksus maailmas, mis kuulub lastele. Vanadele lastele. Vanemate ja laste vahelise sideme katkemine tähendab seda, et vana mees on tänapäeval lihtsalt kasutu vare. Kõige rohkem väärtustame just noorust, mis tähendab, et elu muutub automaatselt masendavaks, sest kokkuvõttes koosnebki elu vananemisest.“xvi 
Sabina küsib jõuliselt Franzilt: „Aga mispärast sa ei kasuta jõudu vahel minu kallal?“
Franz vastab: „Kuna armastus tähendab jõust lahtiütlemist“ (OTK, lk 71).


11.
Lõpetuseks tuleks vist rõhutada, et ma ei vastusta kuidagi feminismi poliitilis-juriidilisi taotlusi, vastupidi, elan neile täiesti kaasa, ent selle mudeli laiendamine muudesse elusfääridesse tundub mulle parimal juhul mõttetu, halvimal juhul destruktiivne (nagu kinkida noorpaarile pulmadeks stopper ja märkmik, et „tasustamata kodutöid“ harmoonia saavutamiseks täppisvõrdselt jaotada). 
Naise positsiooni üle südant valutav Raul Rebane toob näite filmist „Moskva pisaraid ei usu“: „Lukksepp Goša ütleb oma kõrgharidusega, 3000-liikmelise tehase direktorist kallimale: «Edaspidi võtan kõik otsused vastu mina sel lihtsal põhjusel, et ma olen mees!» Naine langetab pea, palub vabandust ja tõstab Gošale suppi… Kogu lugu.“xvii
Ma ei arva, et selle situatsiooni jälkus oleks kuidagi soospetsiifiline. Sooneutraalsus ei leevendaks stseeni kuidagi. Julgen öelda, et meie moraalne protest tuleb sellest, et – tuues kenasti soosisese näite Oscar Wilde'i kibedast elukogemusest lord Alfred Douglasega – „See oli madalama loomuse võit üllama loomuse üle. See oli üks näide sellest nõrkade hirmuvalitsusest tugevate üle, mille kohta ma ühes näidendis ütlen, et see on „ainus hirmuvalitsus, mis kestma jääb“.xviii“






P.S. Thomas Manni novell, millele Kundera viitab (lk 208, on ilmunud eesti keeles Bernhard Linde koostatud Saksa kirjanduse antoloogias („Noor-Eesti kirjastus“, 1913)





i http://www.theguardian.com/books/2015/may/22/milan-kundera-immortality-jonathan-coe-novels-women
ii http://lifediscursive.blogspot.com/2009/10/unbearable-weight-of-feminism.html
iii Vt nt Toril Moi „Naised: sugu, soolisus ja vabadus“, „Sirp“ 3. VII 2015
iv intervjuu Susannah Hunnewell'iga, „The Paris Review“, sügis 2010, nr 194
v Milan Kundera „Surematus“, Monokkel, 1995, lk 355
vi Milan Kundera „Eesriie“, Tänapäev, 2008, lk 25 
vii Vt Jan Kaus „Väikeste naudingute aegu“, „Sirp“ 13. VI 2008
viii Kapiuksed valla: arutlusi homo-, bi- ja transseksuaalsusest. Toimetanud Brigitta Davidjants. MTÜ Eesti Gei Noored, 2010. lk 30 
ix A.H. Tammsaare „Tõde ja õigus“ 3. osa, Tallinn 1954, lk 190-191
x Abraham Maslow „Motivatsioon ja isiksus“ Mantra, 2007, lk 30-31
xi Ilmar Vene„Tuuled Vahemere hüperboreas”, Ilmamaa 1997, lk 272
xii Marta Sillaots „A.H. Tammsaare looming“, kogumikus „Kirg ja kavalus“, Ilmamaa 2012, lk 328
xiii http://ellilood.blogspot.com.ee/2009/01/vabadus-vrdsus-elus.html
xiv samas
xvJirí Opelík „Halastamatus“, järelsõna kogumikus Milan Kundera „Veidrad armastuslood“, LR 2011, nr 4-6, lk 182
xviintervjuu Susannah Hunnewell'iga, „The Paris Review“, sügis 2010, nr 194
xviiRaul Rebane „Naispuudega Eesti“, „Postimees“ 13. XII 2013
xviiiOscar Wilde „De Profundis“ rmt-s „Readingi vangla ballaad“, Varrak 2004, lk 179   
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:05 14 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Kennu raamatuesitlusel. Seletuskiri. 
Jätan selle siia blogisse arhiveerival eesmärgil. Ilmus Delfis 06.02.2016. Sündmus ise 05.02.2016



Üldiselt on kogu see jant läinud nii kaugele, et ma tahaks kogu maailmalt andeks paluda, end pesuharjaga kõrvatagustest varbavahedeni puhtaks küürida ja kuhugi mungakongi pageda.
Kõnealune intsident Rahva Raamatus oli tervikuna nii sümboolne nagu selle oleks lavastanud keegi inimesest kõrgem.


Kes on käinud Tartu Rahva Raamatus, see oskab seda paremini ette kujutada.
Kaur Kender esitles oma raamatut lastekirjanduse osakonnas, kus on laud ja diivan. Ta rääkis fantaasiarikkalt oma võitlusest fentanüüliga, narkokogemustest üldiselt, ja näiteks sellestki, kuidas Mihkel Raua õigeaegne sekkumine TV3 otsestuudios päästis Ken-Marti Vaheri keretäiest. Kõrval noogutas tätoveeritud räppar Beebilõust ja kogu õhustik oli igati „narko ja gängsta“ ning noored kuulasid hardunult. Ja siis, äkki, tuleb ülevalt rõdult – sealt, kus on ajakiri „Akadeemia“ ja ülikoolide kirjastuste raamatud – hääl, mis noomib. Selles mõttes ei eita ma kuidagi, et mina olin see, kes õhustiku rikkus, mina olin see, kes „sõitis sisse“. Jah, mind võib süüdistada lausa maksimaalses ebaviisakuses, sest raske on ette kujutada suuremat lugupidamatuse avaldust sellisele gängsta-mentaliteedile, kui õpetajalik-vanemlik noomimine. Ma püüdsin Kaur Kenderile selgitada põhiliselt seda, et ta ei mõju kuigi veenva ja positiivse inimlikkuse jutlustajana, kui suhtub nii paljudesse teistesse inimestesse (prokurör, politseinikud jne) äärmise põlgusega ja räige ebaviisakusega. Samuti lõhkus selline sekkumine selle fantaasiamulli, kus ta esines vitaalse gängsta-kauboina, kelle brutaalne jõud ja halastamatu rusikas maailmas õige korra maksma panevad. Loomulikult ajas selline sekkumine ta lausa hetkega raevu ja ta kutsus turvamehed, kelle saatel ma rahulikult lahkusin. Ja kordan, et kahtlemata olin mina see, kes aktiivselt sekkus ja seal valitsenud korra ja õhustiku rikkus. See oli sama kohatu žanriviga nagu oleks see, kui keset tulist võisturäppimist löödaks korraga tuled põlema, esineja ema astuks lavale, tõmbaks poisil püksid üles ja pühiks nina ning seejärel jälle lahkuks. Selles mõttes oli minu ruumiline teisaldamine enam kui põhjendatud. Vabandan väga kõigi asjaosaliste ees.


Kuid ma ei saa jätta rõhutamast, et sellesse situatsiooni näib kontsentreeruvat lausa Õhtumaade saatus: lastekirjanduse riiuli eest saadetakse „Akadeemia“ riiuli ette turvamees, kes viib kohatu vahelesegaja ära.  


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:57 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
4. veebruar 2016Kenderile Kenderit ehk Spontaanne rünnak on enesetutvustus 


saatja:Mihkel Kunnus <mihkel.kunnus@gmail.com>
saaja:Valner Valme <valner.valme@err.ee>
kuupäev:1. veebruar 2016 12:47
teema:Kenderile Kenderit



Ahoi!

Kirjutasin ühe provokatiivse triksterivinjeti. Alguses peabki selline kohmakas keel olema.
Homme on "Vabariigi kodanikud" sel teemal, mis mõtlesin, et annan veel ühe kõplahoobi herilasepessa.

Vaprust!
MK 



Järgnev tekst läks eetrisse ERRi päevakommentaarina 04.02.2016


Teha Kenderile Kenderit ehk Spontaanne rünnak on enesetutvustus. 


Küllap see on inimese kaasasündinud sotsiaalsuse üks kesksemaid avaldusi, et üks inimene peab teist inimest laias laastus endasuguseks. Seda nii halvas kui heas. Aus peab ka teisi ausaks, pätt peab ka teisi pätiks. Sama instinkt paneb meid õhinaga jagama vastavastatud lemmiktoitu, sest oleme veendunud, et teine saab sellest sama naudingu. Sügelevate rusikatega noorukid arvavad, et enamik pagulasi on sügelevate rusikatega noorukid. Heasüdamikud inimesed seevastu arvavad, et enamik sisserändajaist on samuti heasüdamlikud inimesed. Ja nii edasi.
Sellel äratundmisel baseerub ka eetika kuldreegel: ära tee teisele seda, mida ei taha, et sulle tehtaks.
Samas pole see hoiak täies mahus kaasa sündinud, vaid vajab kasvatuslikku tuge. Nii tavaline on olukord, kus lapsevanem noomib oma last sõnadega: „Aga mõtle, kas sul oleks hea, kui tema sulle nii teeks!“. Või juba vanema ea koolitusähvardusi: „Ma teen nüüd sulle ka nii!“.


Eelmisel pühapäeval sain kõne, kus mind kutsuti saatesse „Vabariigi kodanikud“. Nõustusin ja õhtuks küpses idee teha kasvatuslikel kaalutlustel Kenderile Kenderit. Nii, mõtlesin, üks kõige põhilisemaid Kenderi teguviise on ülim ebakonventsionaalsus ja seda kõige halvemas ja mölaklikumas mõttes. Seega, kui enamik kirjainimesi vaagis, kas avaldada Kenderile toetust või mitte, otsustasin ma hoopis rünnata st asuda toetama prokuratuuri. Et asi oleks veel kenderlikum, siis otsustasin vähemalt näiliselt anda tema vastasele lausa praktilist tuge ning panna kirsiks tordile ühe eriti labase, alatu, isikliku ja asjasse mitte puutuva solvangu. Ehtsa Kenderi madaluseni ma laskuda ei suutnud, seega asendasin labase ja alatu isikliku solvangu, kujundliku ja õela isikliku solvanguga.
Järgnes töine öö ja hommikul leidiski ERRi portaali toimetaja oma postkastist kirja, mille päiseks oli „Kenderile Kenderit“ ja manuses „Avalik toetus prokuratuurile seoses "Untitled-12" kohtuasjaga“. Selle toetuse sisu kirjutasin üsna asjaliku, sest kenderlik oli eelkõige asumine tugevama poolele. Loomult argpükslik Kender ründab ju alati alatult ja kaitsetus positsioonis olevaid. „Sirbi“ juhtum on hea näide.


Löök mõjus. Minu pihta vallandus ta sõprade turmtuli.
Nagu öeldud, peab inimene teist inimest instinktiivselt endasarnaseks. Nii on spontaanse rünnaku imperatiiviks: Tee talle seda, mida tahad, et sulle ei tehtaks! Ähvarda teda sellega, mida ise kõige rohkem kardad!
Üks väga kena ja alati kompromissialdis ja sõbralikkust esmaseks pidav inimene heitis mulle näkku etteheite, mis mõjuks talle rängimalt: „Mihkel, see on ju täiesti alatu!“. Noormees, kes on alati väga hoolitsetud ja stiilse välimusega, nähvas, et mul lausa õudsed riided. Et tal on ka bioloogiline laps,  kellele ta isaks ei ole, siis nähvas ülima põlguse märgiks, et „Kunnus, tahab võõrastele isaks olla!“. Inimene, kellel on eraelus nii mõndagi, mida ta häbeneb, raporteeris, et mul on eraminevikus nii mõndagi häbenemisväärset. Seksuaalselt kahtlaselt initsiatiivikas inimene kuulutass, et Kunnus on seksuaalselt kahtlaselt initsiatiivikas jne. Aga Nihilistide kõige madalamal klassil, twitteris kaasa piuksuvatel pisisortsidel ei saaks olla suuremat õudust kui see, et nende juures avastataks mingi veidrus, mis nad teiste silmis naerualuseks teeb ja karjast välja tõukab. See oleks õudseim, sest peale selle karja pole neil ühtki väärtust, millele toetada oma positiivne identeet. Nii nad asusidki mind kõigest jõust naeruvääristaama. Kuna nende vaimne arengutase vastab umbes põhikoolile, siis ründasidki nad mind nii, nagu see võiks haavata üht põhikoolilast, tähendab korraldasid põhjaliku koolikiusamise. Varastasid netist mu pilte ja joonistasid sinna peale vaimukusi, tegid tobedaid karikatuure ja ohtralt allapoole vööd nalju.
Kultuuriteoreetilisemat sõnavara kasutades võiks öelda, et nad kõik üritasid kasutada strateegilist häbistamist distsiplineerimisvahendina, ent konstrueerisid potentsiaalse ohvri mõjupunktid põhjendamatult enese identiteedi järgi.

Aga Kender? Ka Kender ründas mind spontaanselt oma enese suurima hirmuga. Kender ütles, et mind tehakse kukeks.
Jajah, sponnaanne rünnak on enesetutvustus.


Oma toetusavaldust prokuratuurile kirjutades mõtlesin spontaanselt, et lugejad on nagu mina, see tähendab sellised, kelle kutsumuseks on tekstide lähilugemine ja süvaanalüüs. Ja seega nad näevad täpselt konstrueeritud auke selle teksti üldpildis. Näiteks seda, et soovitus prokuröril teha Robin Hoodi tähendab alatut meelitust: „Te olete rahva kangelane, kui Te selle ebameeldiva kuju kinni panete! Ta on küll süütu, aga me juubeldame, kui Te ta kinni panete.“


Saatesse minnes riietusin Kaur Kenderiks, et igaüks, kel silmad, ikka näeks, et ma teen Kenderile Kenderit, siis ütlesin ka välja, et ma teen parasjagu Kenderile Kenderit, et isegi kõige tuimem inimeseloom taipaks, et teen Kenderile Kenderit.


Küllap mu suurejooneline plaan läks lörri sama tüüpi vigade otsa: ma automaatselt oletasin, et tallinlased on sama aegavõtvalt arutlevad nagu mina, tartlane. Samuti arvasin vaistlikult, et teised on nagu mina, semiootik, kes muudkui tõlgendab, kus aga saab.


Igatahes Kenderi hirm pole normaalne. Seda saab põhjendada ainult see, et prokuratuuril on tema vastu mingi ebanormaalne huvi. Võimalik, et selleks on äsja ilmunud raamat „Kuidas minust sai HAPKOMAH“ (eelkõige siis järelsõna). Mis aga puudutab „Untitled-12“, siis see õnnetu kirjanduslik röötsatus ei vääri vähimatki tähelepanu.







Allikas: Delfi





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:39 70 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. veebruar 2016Avalik toetus prokuratuurile seoses „UNTITLED-12“ kohtuasjaga 


Ilmus ERRis 01.02.2016




Avalik toetus prokuratuurile seoses „UNTITLED-12“ kohtuasjaga







Seoses suure avaliku huviga, mis on seotud „UNTITLED-12“ kohtuasjaga, sooviksin avaldada toetust Eesti Vabariigi õiguskaitseorganite tööle ning ühtlasi pakkuda käesolevaga hea kodanikutahte korras mõningat intellektuaalset toetust, sest avalikus ruumis asetleidva arutelukultuuri tase on kahetsusväärselt madal, mistõttu on tekkinud ja kinnistumas palju ohtlikke väärarusaamu ja need võivad kahandada õiguskaitseorganite avalikku mainet. 
Kasutan selleks konkreetseid näiteid, mis avalikus ruumis ringlevad, kusjuures neist suure osa relevantsus kohtuasja suhtes on pelgalt näiv, aga just see näiv relevantsus kahjustabki õiguskaitseorganite avalikku mainet.


Annan kõigepealt kümme retoorilise praagi tüüpnäidet, siis kaks täiesti üldist märkust kultuuriprotsessi kohta ning seejärel põgusa visandi kahtlustava psühholoogilisest profiilist ning ettepaneku, kuidas teda tuleks kohelda.


Tüüpnäide 1.
„See, kes teost läbi lugenud pole, ei ole pädev kaasa rääkima.“ - see väide on väär. 
Põhjedused leitavad TÜ kunstifilosoofi Marek Voldi doktoritööst "The epistemic and logical role of definition in evaluation of art" (TÜ 2007, netis saadaval)
Usaldavamad lugejad võivad piirduda nn lapseversiooniga – Marek Volt Vahetu kogemise roll kunstiteose hindamisel: ontoloogilised ja episteemilised eeldused, Kunstiteaduslikke Uurimusi 2006, 1-2 


Tüüpnäide 2. 
„See ei ole lapsporno, see on kirjandus!“ - sellesse retoorilisse sõlmpunkti põimub palju vigu, mis on seotud lihtsa ontoloogilise veaga: eeldatakse, et üks ja sama asi ei saa korraga olla nii lapsporno kui kirjandus. NB! Asja muudab kurisoosseks see, et iga lapsporno teos on korraga mingi muu kunsti osa. Ei saa eksiteerida „puhast lapspornot“, iga konkreetne lapspornoteos on samal ajal ka filmikunst, fotokunst vms. 
Lühimalt: totaalne kunstivabadus tähendab seda, et selline asi nagu lapsporno ei saagi eksiteerida.


Tüüpnäide 3.
„Riik tahab hakata määrama, mis on kirjandus ja mis on mitte“ - eelnevaga lähedalt seotud juhtum: riik ei otsi kirjandustunnuseid, vaid lapspornotunnuseid ja kui need on ühe objekti küljes, siis kannatavadki mõlemad. See on samasugune viga, kui öelda: „Riik saadab noori isasid välisriikidesse püssi alla!“. Ei saada, sõdureid saadab, aga sõdur on ka vahel noor isa. 


Tüüpnäide 4.
„Kas on üldse vaja meenutada, et kui riigid lähevad sõtta kirjanike ja kunstnike vastu, siis sõltumata asja konkreetsest lahendusest jäävad ajaloo silmis kaotajaks nemad?“(PEN) - taas kahe eelnevaga seotud viga. Eeldatakse, et omadus kirjanik on ontoloogilises hierarhias kõrgeim. Pareerida saaks vastuküsimusega: „Kas kirjanikel on sellise taseme puutumatus, et nad lausa ei saa kuritegu sooritada?!“ Küüniliselt võiks lisada, et kuna riik ka ei saa määratleda, kes on ja kes pole kirjanik, siis oleks kõige lihtsam end enne mistahes kuritööd kirjanikuks kuulutada.


Tüüpnäide 5.
„Teose loomisel ei kanntanud ükski laps ja fiktsionaalsed lapsed ei kannata“ - lihtne retooriline viga. Fiktiivne karakter ei kannatagi, aga see ei tähenda, et fiktsioonil poleks võimet reaalseid kannatusi tekitada. 


Tüüpnäide 6.
„See on jälk ja iiveldama-ajav tekst, mitte porno, mille eesmärk on tekitada iha ja erutust“ - unustatakse ära eesliide laps-. Iga lapsporno ajab normaalse inimese iiveldama st antud väide ei päde taoteldava eristusena. 


Tüüpnäide 7.
„Keegi ei sunni seda lugema ja selle saamiseks peab lausa vaeva nägema“ - samuti see iseloomustab igasugust lapspornot.


Tüüpnäide 9.
„Kas läheme arengus tagasi, et hakkame järk-järgult kättevõideldud vabadusi piirama“ - eeldakse infantiilselt, et iga vabaduse lisamine on alati progress, pluss tehakse tüüpnäites 2 toodud viga.
Kunstivabaduse ahenemine mõnes sfääris võib olla moraalne progress teises sfääris st tegu on väärtushierarhia teisenemisega. Seda, et karusnaha kunsti, loomapiinamiskunsti (tsirkus, härjavõitlus) jms piiratakse ja välja tahetakse rookida ei pea ju allakäiguks. Või ülimalt virtuoosse timukakunsti kadu. Ka räigema kunsti üha rangem piiramine suureneva empaatia ilming. Filmides ei või isegi lehmi enam põletada!


Tüüpnäide 10.
„Kenderi karistamine on esmene märk diktatuurist ja vaikivast ajastust, täna Kender, homme Kivirähk jne“ see on demagoogiavõte Libe tee (slippery slope) vrdl „täna koooseluseadus, homme pedofiilia, siis nekrofiila ja abielu laternapostiga“.





Märkus 1. 
Põlastusega vaatame aegadele ja kultuuridele, kus abiellutakse lastega, me oleme uhked, et meie tundlikkus on suurem. Varem tundunuks mõeldamatu, et riidemoodi – disainerite kunstiloomingut ja rätsepade loomevabadust – hakataks piirama öeldes, et see ei vääri puuris virelevate loomade valu.
Nii nagu tsirkus ja härjavõitlus on kunstid, aga nende jäle loomus on nüüd teinud meid selle suhtes tundlikumaks. Neid keelates tajume ometi progressi. Pange tähele: keelates tajume progressi! Mitte uutele jälkustele eluõigust andes ja aplodeerides nende leiutamisele, vaid värdvorme järjest ajaloo prügikasti saates. Ei saa täielikult nõustuda Walter Benjamin mõttega, et igasugune kunsteos on ühtlasi barbaarsuse asitõend, et kindlasti tasuks mõelda, milline kunst väärib oma värdjalikku sünnikaaslast ja seda maailmas, mis upub niigi nii kunsti kui barbaarsusesse. 
„Kaastunne on inimliku eksistentsi peamine ja võib-olla ainus seadus,“ arutleb vürst Mõškin, karakter sellise maailmakirjanikult, kelle elu viimasest teosest võime leida mõtte, et miski ei vääri süütu lapse pisaraid. Kindlasti ei maksa isegi riskida – riskida! - ühegagi neist, neid on niigi liiga palju. 


Ja muide, vaadake karistuspraktikate ja vanglate ajalugu – selles peegeldub Euroopa tundlikkuse kasvamise ajalugu!


Märkus 2.
Sotsioloogiaklassik Norbert Elias toob ühe olulise näitena tsiviliseerumisprotsessist jõukasutuse tsentraliseerimise, koondumise riigi monopoliks ja „kui kujunevad välja füüsilise vägivalla kasutamise organisatsioonid ja pidevate vaenuste ja sõdade surve asemel võtavad üksikisiku üle võimust rahumeelsete, raha või prestiiži omandamisele suunatud funktsioonide pidevamad sunnid, hakkavad afekti-ilmingud aegamööda oma tervavust kaotama. Käitumise ja afekti-ilmingute ebastabiilsus ei kao, kuid muutub mõõdukamaks. Üles-alla kõikumised ei ole enam nii suured ega järsud muutused nii äkilised. /.../ Füüsilise vägivalla monopoliseerimisega muutub ka üksikisiku füüsiline ohustatus umbmäärasemaks; see ei ole enam nii vahetult sõltuv hetkeafektidest, vaid allutatakse tasapisi järjest enam täpsetele reeglitele ja seadustele”.
Kui selline protsess on piisavalt kaugele arenenud (nagu see on jõukates demokraatiates), siis kujuneb välja selline üldine afektistruktuur, mis võtab enesestmõistetavusena seda, et kui sa seadusi ei riku, siis oled füüsilise vägivalla eest kaitstud. See inimtüüp on keskmistatult väga seaduskuulekas ja vastutasuks saab turvatunde.
See kõik on aga keskmistatus, üldtüübi kirjeldus – alati leidub populatsioonis küllaga isendeid, kes on raskesti-tsiviliseeritavad.


Kui au andis traditsioonilises ühiskonnas indiviidile eelised, rohkem juurdepääsu ühiskondlikele hüvedele sh kogukondlikule võimule, siis õigusriigis muutub au kiviks kaela. Õigusriigis jokitajad „ruulivad täiega”, raha kühveldavad tihti kokku kõige paremini need, kes tegutsevad autult seaduse piires (täpsemalt, nende ebaseaduslikkust ei suudeta tõestada).
Kuidas on vastanud nii mõnigi poliitikud ahastavale hüüdele: „Kas Teil häbi pole?”. Õigusriiklikult: „Ootame ära kohtuotsuse, siis selgub, kas mu käitumises oli midagi ebaseaduslikku.”
See on õigusriigi aluseks oleva ülla printsiibi „Seadused kehtivad kõigile ühtemoodi!” pahupool – see seaduse-ühtemoodi kehtib nii aumeestele kui aututele lurjustele.


„Mina ei taha sellist ühiskonda, kus ma ei saa kurja teha, vaid just niisugust, kus ma saaksin teha igasugust kurja, aga ise ei tahaks seda teha,“ kritiseeris Dostojevski peagi algavat ajastut. Aga tasapisi on Euroopa selle suure inimetundja näpunäidete järgi liikunud. Probleemiks jäävad sellises ühiskonnas need inimesed, kes ikkagi tahavad teha kurja. Ja nad ka saavad. 
Kuidas karistada inimest, kelle lausa iseloomulikuks tegevuseks on teha seaduse raames teistele haiget ja tüli, lihtsalt oma lõbuks või huligaansuskirest? Meie õigusüsteem selliste lustlike märatsejate eest ei kaitse, sest ei saagi kaitsta.
Pealegi, kas kohtunik, kes karistaks ilmset mölakat, sest saab, ei sünteesiks nõnda JOKKi ja Robin Hoodi parimad omadused?


Kaur Kenderi psühholoogiline profiil


Ülimalt sümptomaatilise koondpildi leiab ajalehest „Äripäev“08.01.2016, kuhu Kaur Kender kirjutas artikli „Eesti vihkab noori“ ja kõrvalpildil on ta tema tavapärases riietuses ja olekuga.
Annan punkthaaval olulisemad tunnused (kuna analüüsitav on avalikus meediapildis väga esindatud, võib mu tähelepanekutes hõlpsalt ise veenduda). 
-käitub ühiskonnas kohmakalt, ei taju hästi kultuurinorme, otsib piire, ületab neid tihti ja on tihti teiste reaktsioonidest üllatunud ja ka lõbustatud
-otsib noorte sõprust,
-sõnakasutus ja üldine käitumine on provotseeriv, ropendab palju, olek on väljakutsuv
-tegeleb ohtralt enesekehtestamisega,
-kultuurihuvideks arvutimängud, räpp
-tahab lõhkuda just neid vabadusi, mille on kehtestanud vanemlikud agendid kultuuris (õpetajad, politsei, lapsevanemad), nõuab õigustust mõnuainetele, ropendamisele, igasugusele mitteviisakusele jne (st vabastustaotlused on enesekesksed ja hedonistlikud)
-meeldivad autod jt prestiižkaubad
-riietub alati nagu teismeline ja identifitseerib end nende kogukonna liikmena.


No viimane punkt tegi vahest asja ka igaühele selgeks, iga põhikooliõpetaja noogutas juba ammu äratundmisest. Tegu on täiesti tavalise teismelisega.
AGA. Ja nüüd tuleb aga. Täiesti tavaline energiat ja krutskeid täis teismeline, kes on vangistatud keskealise mehe kehasse. Ta ei tunne end seal mugavalt, kõik on nihkes ja hing segaduses. See vaene mürsikuhing on vales kehas – Kaur Kender on transager.
Õnneks hiljuti kajastati meedias ühe transseksuaali juhtumiga päris põhjalikult, milline piin on olla vales kehas. Ja ometi ei saa vaest poissi vangi panna, kellel on isegi raske. Lisaks haigusele veel vanglakaristus lisaks! Mõelge, mis tunne oleks tavalisel teismelisel eluvennal, kellelt kõik eeldavad täiskasvannu käitumist, kõik inimesed käituvad temaga, nagu ta oleks keegi muu, kellena ta end tunneb ja identifitseerib. See on põrgu!
Seega oleks minu ettepanek – meenutagem meie kultuuri tundlikkuse kasvamise ajalugu! – et riik mitte ei represseeriks, vaid aitaks teda, ning rahastaks täies mahus tema eavahetusoperatsiooni. Pärast oleks kõigil segadust vähem! Turniks vanadel hoonetel üks õbluke ümmarguse näoga poiss rohkem, vinn põsel, koni hambus, piidleks pahuralt möödakäijaid, kiruks õpse ja mente ning joonistaks müüridele peeniseid ja lemmikräppari logosid. Kõik täpselt nagu peab.



foto: Delfi







Mihkel Kunnus, kultuurieugeenik


01.02.2016, Tartu
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:16 40 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


15. jaanuar 2016Kahepoolne Juuda suudlus. Untitled-12 juhtum üldiselt ja konkreetselt. 
Kirjutasin väikse kommentaari Ahto Lobjaka kommentaarile "Untitled-12" asjus. Ilmus ERRi kultuuriportaalis 15.01.2016.


Kahepoolne Juuda suudlus. Untitled-12 juhtum üldiselt ja konkreetselt.




Üldiselt

Iga ühieluline kooslus vajab mingit kooshoidvat reeglistikku, mis suunab üksikisiku käitumist ja piirab seega tema käitumisvabadust. Rängemate elutingimiste juures suunatakse üksikisiku käitumist nõnda, et see oleks kogukonnatervikule maksimaalselt kasulik. Sel juhul määrab üksikisiku väärtuse selle kasulikkus kogukonnatervikule. 
Kui elutingimused on paremad, võib sellise kasulikkusenõude keerata nulli ning siis ei esitata indiviidile muud nõuet kui see, et ta ei kahjustaks oma käitumisega kogukonnaterviku elujõudu. Tähendab, senikaua kui inimene ei kahjusta teisi, võib ta ennast teostada kuidas aga tahab.


Mehhanisme, mille kaudu taolised piirangud realiseeruvad, on mitmeid. Üheks mehhanimiks on näiteks avalik arvamus s.o. elav moraal. Karistus lubamatu käitumise eest on kogukonna hukkamõist, sotsiaalse kapitali kahanemisest paariaks kuulutamiseni. Teiseks mehhanismiks on formaliseeritud seadus koos jõustruktuuridega. Seaduse piirangud ja moraalipiirangud täielikult ei kattu (ega saagi kattuda, sest moraal on elav, muutlik, süstematiseerimatum jne). Kuna meie ühiskonnas on tsiviliseerumisprotsess (Norbert Elias) jõudnud nii kaugele, et jõukasutus on enam-vähem täielikult riigi monopol, siis eraalgatuslikult kohtuvõimu puudulikkust võib parandada ainult avaliku hukkamõistuga (eraalgatuslik jõukasutus, omakohus, lintšimine jms on selgelt keelatud). Loomulikult annab selline ühiskonnakorraldus teatava eelise neile indiviididele, kes on avaliku hukkamõistu ees suhteliselt immuunsed (Edgar Savisaar on hiilgav näide). Nemad saavad vabalt jokitada. Juriidiliselt on kõik korrektne ja punkt. Koerad hauguvad, karavan liigub edasi.


Kui keskvõim pole piisavalt suutlik, on vabalt mõeldav ka selline moraali ja seaduslikkuse lahknemine, kus ebaseaduslikult tehakse tegusid, mis pälvivad avalikku poolehoidu ja kiitust. Hollywoodi filmitööstus laseb sellistel karakteritel mõnuga liugu, aga küllap lindpriist heategija Robin Hood on siiski ikoonilisim näide.


Niisiis formaliseeritud seaduse ja moraali autonoomsusest võib sündida mitmeid konflikte, kusjuures üheks väljaravimatuks konfliktiallikaks on lisaks eeltoodule see, et ei suudeta saavutada üksmeelt selles, mida peaks regureerima seadus ja mida mitte ja mil määral (kanepi tarvitamine, abikaasavalik jne), ammugi ei suudeta täieliselt kokku leppida selles, mis on moraalne ja mis mitte.
Kuigi spontaanne arvamus kipub tihti nõudma, et (minu) moraal oleks ka (üldine) seadus, on siiski oluline hoida eristus moraali ja seaduse vahel silmade ees. Paljud ärritavad asjad on liiga isiklikud ja kergekaalulised, et neid seaduseks muuta (lauakombed ja tänavaviisakus), ent üleminek raskekaalulisteks asjadeks on paraku siiski sujuv. Nagu looduses ikka – piirid on, aga need on hägused. Palmid lõunas kasvavad, põhjas mitte, aga teravat joont levikukaardile tõmmata ei saa. 


Konkreetselt. „Untitled-12“ juhtum.


Kaur Kender kirjutas teksti „Untitled-12“.


a) Kas see on seaduslik? Selle teeb kindlaks mõistagi vastav institutsioon ehk kohus.
Olgu aga kohe öeldud, et sage argument, et tekst pole midagi muud kui pelgalt tähed paberil, ei päde, sest on küllalt tekste, mille levitamine ei ole seaduslik.
Näiteks praegu kehtivast Kriminaalkoodeksist võib lugeda:


§72. Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla või diskrimineerimise õhutamine
(1) Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla või diskrimineerimise õhutamise eest karistatakse rahatrahvi või arestiga või vabadusekaotusega kuni ühe aastani.


Ei saa nõustuda ka Ahto Lobjakaga, kui ta ütleb„vahe on vihakõne & Untitled XII vahel see, et esimene ryndab reaalseid inimesi (tihti nimeliselt), teine mitte kedagi“. 
Ka vihakõne või §72-s kirjeldatu võib olla üsna abstraktne, ammugi ei lähe vaja mingeid nimesid või isegi selgelt määratletavaid vihaobjekte, et üleskutse oleks tõhus. Näiteks kas tolerast – „Lööge nad mättasse!“ – on rahvuslik, rassiline, usuline või poliitiline kategooria?


Küsime nüüd lähtudest teisest ühiselu korraldavast printsiibist, tähendab, mitte seadusest, vaid moraalist, ning täpsemalt ning spetsiifilisemalt lähtuvalt isikuvabaduse piiramise täielikust miinimumist:
b) Kas teksti „Untitled-12“ ilmumine oli kogukonnatervikule mittekahjulik?
Olgu kohe alustuseks ette öeldud, et milline ka poleks vastus sellele küsimusele, saab seda vastust alati skeptiliselt vaidlustada. Nii „ei“ kui „jaa“ on põhimõtteliselt tõestamatud (pole võimalik selline eksperiment, kus oleks kaks identset ühiskonda, millest ühte sisestatakse selline tekst ja teise mitte jne).

Igatahes Eesti Kirjanike Liidu listi kirjutasin selle sisulises lõimes järgmiselt: 
„Selle teksti ilmumine tegi maailma jälle nõksakese koledamaks kohaks, selles ma ei kahtle. Üsna võimatu on ette kujutada, et mõni pedofiil laksaks pärast selle lugemist käega otsaette ja saaks oma koletusest teadlikuks ja asuks meeleparanduse teele (see soga, seksuaalse tuuma hävitamisest jms apoloogia, mida Kender pärast eritas, oli ikka väga hale ja piinlik).
Küll aga pole raske ette kujutada reaalseid inimesi, kellel see teos ja see diskussioongi haavu lahti kisub.
See tekst pole lapsporno, pole ka antiporno, see on üks vastik ilukirjanduslik tekst, mis poleks pidanud ilmuma.
Aga karistus peaks olema mis jokitajetele ikka st põlgus, mitte vangla.
Vastikult saab käituda ka seaduse piires ja nii antud juhul mu arust oligi.“
(24.07.2015)


Rõhutada tuleks siin ehk seda, et selle seisukoha hinnaguline osa on moraalne ja mul puudub pädevus ja voli hinnata selle seaduslikkust.


Veel: kohus vaatab iga seadusepügalat ja võimalikku kuriteoepisoodi isoleeritult ja eraldi. Täiesti tavaline lahendus on see, et süüalune mõistetakse mõnes punktis süüdi ja mõnes õigeks.
Sotsiaalse kapitali jaotamisega ning avaliku tunnustuse või hukkamõistuga nii ei ole, sel on oma mälu, oma seaduspära, omad õnnistused, omad needmised.
Nii kirjanikeliidu sees kui mitteformaalsetes kogukondades on arutletud selle üle, kas peaks Kaur Kenderile avaldama solidaarsust, kas kirjanikud peaksid ühisrindena asuma prokuratuuri poolt „rünnatud oma“ kaitsele. Eks arvamusi on mitmeid. On neid, kes näevad siin õhus ohtlikku pretsedenti, on neid, kes osutavad tsunftilikule kirjaniku-aule, mille hülgamisega Kender on ka kirjanike hulgas paariaseisuse ära teeninud jne.
Koosviibimisel, kus jagati välja selle aastased „Sirbi“ aastapreemiad, ütles üks „Sirbi“ pikaajaline töötaja, et Kaur Kender on isiksusena nii vastik ja hoolimatu ning teisi inimesi puhtalt vahendina kasutav, et tal on kahju, et ta kaitseks kunagi sõna on lausunud. Sõnastan selle nii: Kaur Kender on (eelnevalt) olnud selle kogukonna suhtes nii solidaarsusetu, et ta ei vääri (enam) selle kogukonna solidaarsust kaitset st see kogukond ei peaks talle enam oma sotsiaalset kapitali laenama.




Ahto Lobjakas kirjutab:
„Untitled XII tegi veel midagi. Möödaminnes heitis ta tumedat valgust millegi kontuuridele, mis meid täna ja siin territorialiseerib: piirab, rivistab, loeb yle, korrastab, arvab sisse ja välja. Tehniliselt on need kontuurid ôiguskaitse omad, kuid prokuratuur on vaid millegi suurema vett lôikav uim. Kirjanikku surutakse piiridesse, mis mitte ainult ei moonda seaduse sôna, vaid suruvad seadusetôlgendust diametraalselt vastassuunda seaduse vaimuga. Et tänase Eesti seaduse vaim asub Brysselis ja Strasbourgis, selles vaevalt keegi kahtleb. Sealt on pärit pôhiseaduse alusväärtuste (ôigusriik, demokraatia, pôhiôigused jne) käibivad definitsioonid. Seal elab viimase instantsi tôde Euroopa Kohtu ja Euroopa Inimôiguste Kohtu kehastatuina.“
http://nihilist.fm/kulturkampf-vs-kender/

Esiteks väike ja kõrvalisem märkus. Seal ei ela mitte viimase instantsi tõde, vaid viimase instantsi õigus (lõpliku JOKKini välja, eks).
Teine ja olulisem märkus puudutab järgmist lõiku:
„Kirjanikku surutakse piiridesse, mis mitte ainult ei moonda seaduse sôna, vaid suruvad seadusetôlgendust diametraalselt vastassuunda seaduse vaimuga.“ 
Kulturoloogina tahaks öelda lausa: „Täpselt vastupidi! „Untitled-12“ puhul ei taha prokuratuur järgida seadust, vaid seaduse vaimu, vaimu, mis on sündinud vajadusest piirata üksikisiku vabadust kogukonnaterviku heaolu nimel!“. 




Mõistagi saab ka hüüda: „Elagu kunst! Elagu kunst, isegi kui see peaks maksma kogukonnaharmoonia!“, ent pole midagi imestamisväärset, et kogukond selle hüüdja endast välja sülitab. Edukas lahing kunstiteose autonoomia nimel võib vabalt olla Pyrrhose võit, kuigi antud juhul oleks vist paslikum võrdlus paarimeetrise õunapuu otsa roninud kiisukese Miffiga, kelle alla päästmiseks nõutakse kompromissitult täiskoosseisus tuletõrjebrigaadi kohalesõitu.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:56 5 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. jaanuar 2016Mõistuslikkus ja isiksuse jonn 
ERRi päevakommentaar 07.01.2016



Mõistuslikkus ja isiksuse jonn



Mihkel Kunnus

Dostojevski suurromaani „Kuritöö ja karistuse“ alguses on üks äärmiselt häiriv stseen. Raskolnikovile meenub unes üks seik oma varajasest noorusest. Ta on tunnistajaks, kuidas käratsev rahvahulk väljub kõrtsist ja üks neist, Mikolka nimeline, kutsub kõiki istuma oma vankrile, mille ette ta on rakendanud vana ja põdura hobuse.

„„Istuge peale, istuge kõik peale!“ karjub üks noor, paksu kaelaga ja lihava ning porgandpunase näoga mees, «kõik viin ära, istuge peale!» Kuid kohe kostavad hüüded ja naer:
„Niisugune kronu, see nüüd viib!“
„Kuule, Mikolka, on sul ikka veel arunatuke peas või: niisuke märaroju selle vankri ette rakendada?“
/.../
„Istuge peale, kõik viin pärale!“ karjub Mikolka jällegi, hüpates esimesena vankrisse, kus ta ohjad võtab ja vankri etteotsa püsti seisma asub. „Matvei läks ennest kõrviga minema,“ karjub ta vankril seistes, „aga see märaroju, vennad, sööb ainult mu südant: kas või löö maha teine, asjata sööb teine leiba. Ütlen teile – istuge peale! Kihutan tuhatnelja! Tuhatnelja läheb!“ Ja ta võtab piitsa pihku, valmistudes naudinguga uhtma.
/.../
„Oled sa ilma ristita või, sina metslane!“ karjub rahvahulgast keegi vanamees.
„Kes seda enne on näinud, et niisuke hobusekronu niisuguse koorma ära veaks,“ lisab teine juurde.
„Tapad ära!“ karjub kolmas.
„Ära puutu! Minu oma varandus! Mis tahan, seda ka teen. Istuge veel peale. Istuge kõik peale. Tahan, et tingimata läheks tuhatnelja!…““

Hobune mõistagi ei suuda vedada sellist koormat, aga Mikolka muudkui peksab, kutsub teisigi appi peksma ja lõpuks haarab vankrist lausa raudkangi ja uhab siis sellega. Nii peksab hobuse surnuks.
„“Minu oma varandus!“ karjub Mikolka, hoides raudkangi käes, endal silmad vihast verd täis valgunud. Ta seisab nagu kahetsedes, et pole enam, keda peksta.“

Motiiv, mida eelnev lõik illustreeris, on ära toodud Dostojevski ühes kõige konstentreeritumas teoses – „Ülestähendusi põranda alt“. Peategelane naerab seal välja Sokratese teesi, et inimene käitub enda huvide vastu ainult seetõttu, et ta ei tea, mis on talle kasulik.
„Oo, öelge mulle, kes kinnitas esimesena, kes kuulutas esimesena välja, et inimene teeb jõledusi ainuüksi sellepärast, et ta ei tea, mis on tema tõeline kasu, aga et kui teda valgustataks ja näidataks talle kätte tema tõeline, normaalne kasu, siis lakkaks ta otsekohe jõledusi tegemast, muutuks otsekohe heaks ja üllaks inimeseks, sest olles valgustatud ja mõistes oma tõelist hüvangut, hakkaks ta just headuses nägema omaenda kasu, ja on ju teada, et ükski inimene ei toimi tahtlikult omaenda hüvangu vastu, järelikult hakkaks ta nii-öelda paratamatult häid tegusid tegema? Oo imevat last, oo puhast, ilmsüütut lapsukest– kunas on see esiteks nii olnud, kõigi nende aastatuhandete jooksul, et inimene toimib ainuüksi oma kasu ajel?! Mida teha nende miljonite faktidega, mis näitavad selgesti, kuidas inimesed tahtlikult, see on – täiesti teades oma tõelist kasu, jätavad selle tagaplaanile ja sööstavad teisele teele, riski peale, hea õnne peale, ilma et keegi või miski neid selleks otseselt sunniks – peale selle, et nad justkui nimme ei soovi minna neile kättejuhatatud teed mööda, vaid rühivad jonnakalt, isepäiselt käia teist teed, rasket ja mõistusevastast, otsides seda peaaegu pilkases pimedas?“


Põrandaalune annab ka selgituse. Nimelt „inimene on alati ja igal pool, ükskõik kes ta ka poleks, armastanud tegutseda nii, nagu ta on tahtnud, ja mitte sugugi nii, nagu mõistus ja kasu talle ette kirjutavad; tahta võib iseenda kasude vastaseltki, mõnikord on isegi hädatarvilik nõnda tahta (see on juba minu idee). Omaenda isikupärane vaba tahe, omaenda ükskõik kui pöörase tuju järgimine, oma fantaasia, olgu see teinekord kas või hulluseni üles piitsutatud,– see on see üks ja ainus, see äraunustatud kõige kasulikum kasu, mis ei sobi mingisse kategooriasse ja mille tõttu kõik süsteemid ja teooriad kokku varisevad. Kust need tarkpead selle siis võtavad, et inimese tahtmised peavad olema just normaalsed ja mingil moel vooruslikud? Mille põhjal nad nii kindlalt kujutlevad, et inimese tahtmised peavad tingimata olema mõistlikult kasulikud? Inimene tahab ainult oma tahtmistes suveräänne olla, ükskõik mida see suveräänsus ka maksma läheks ja mis tagajärjed sel oleksid.“ 
Tõepoolest. Mikolka probleem polnud intellektuaalselt kuigi nõudlik ja nõuaandjatest polnud just ka puudu. Aga selles polnud asi. Oli tema hobune, tema varandus ja tema ise teab mis teeb. 

Suveräänsustahe võib metsa saata isegi formaalloogika. Meenub, kuidas ühes sotsiaalmeedia lõimes reageeriti loogikavea parandamisele käratusega, et mina ise tean, kuidas mina järeldan. Vat, soola sisse oma matemaatika!



Aga saab minna ka riigi tasandile. 
Einar Laigna ütles Eesti Vabadusvõitlejate X kokkutulekul peetud kõnes:
„Me armastame rääkida ka sellest, et me oleme vaba rahvas vabal maal. Olla oma maa peremees, see tähendab, et siin, sellel maal oleme meie peremehed. Meie otsustame. On meie asi, kuidas me siin elame. See on meie asi, mida me räägime. See ei ole kellegi teise asi.“

Eks ta ole. See seisukoht ei ole vähimalgi määral kuidagi eripäraselt einarlaignalik. Laigna rõhuasetused on siin dostojevskilikult täpsed kirjeldused inimese hinges toimuvast. Oma tahtmine ja suveräänsus on nii primaarsed, et mingeid võimalikke mõistuslikke või kõlbelisi kitsendusi pole vaja isegi mitte mainida. 






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:50 5 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. jaanuar 2016President – seisus või amet? 
"SL Õhtuleht" saatis mõned küsimused THI ja presidendi-institutsiooni kohta. Professionaalse kretinismi tõttu ma metatasandist kaugemale ei jõudnudki.
Ilmus refereeritult-tsiteeritult 31.12.2015




President – seisus või amet?
Mihkel Kunnus

Üksjagu poleemilist segadust presidendi ümber tekib sellest, mil määral peetakse presidenti seisuseks ja mil määral ametiks. Seaduse järgi on asi üsna ühene: tegu on ametiga ja seadus määrab üheselt presidendi õigused, kohustused, palga, ametiaja jms. Rahvas muidugi seaduse järgi presidenti ei hinda ja päris suur osa hinnaguid sõltubki sellest, mil määral loetakse presidenti ka seisuseks.
Kasutan siin sõna "seisus" selles tähenduses, et seisus on miski, mis on seisuses olija püsiosa. Seisuses ollakse 24/7, mitte pelgalt tööajal. Veel: seisusel on alati seisuseau, see tähendab, (kirjutamata) käitumiskoodeks, mis määrab selle, mis sellele seisusele on kohane käitumine ja mis mitte. Inimeste jagamine seisusteks ja tsunftideks (tsunft on siis kooslus, kus amet tähendab ühtlasi seisust) on arhailisem ühiskonna organiseerimisviis, mis osaliselt elab edasi tänapäevalgi olgugi, et ametlikult seisuseid ei ole.

Lihtsaim viis tuvastada, mil määral on tegu seisuse ja mil määral ametiga, on vaadata, kuidas hinnatakse inimese käitumist ajal, mil ta oma tööülesandeid ei täida. Seisus teadupärast kohustab ja inimestel, kelle ametil on rahva silmis seisuslik mõõde, ei või käituda töövälisel ajal nagu tavainimesed st nagu seisuseta inimesed. Üsna tugev seisuslik mõõde on näiteks arstidel, õpetajatel, politseinikel, poliitikutel ja teistel, kellele vaadatakse tihti viltu, kui nad töövälisel ajal ennast liiga vabalt ja "seisusele mitte vastavalt" ülal peavad. Koristaja ei pea ametit maha panema, kui purjuspäi roolis vahele jääb, ehitaja ei pea taluma hurjutusi sttilis, et temal kui ehitajal ei sobi oma naisega tülitseda jne.
Seisuslik kord on mõistagi hierarhiline ja mida kõrgema seisusega tegu, seda rangemad piirangud ja nõudmised neile kehtivad, alates etiketist ja lõpetades moraaliga. 


Mil määral on siis Eesti Vabariigi president seisus? Eks vastused jagub skaala igasse osasse. On küllaga neid, kes arvavad, et president on sedavõrd hea, kuivõrd hästi täidab ametikohuseid ja seaduses sätestatud funktisoone (ja Toomas Hendrik Ilves on teinud seda, eriti välissuhtluses, suurepäraselt), samuti on küllaga neid, kes arvavad, et president on kõrgeim seisus, et president peab olema rahva-isa ja moraalne eeskuju, kes "peab käituma oma seisusele vastavalt". Viimased muidugi Toomas Hendrik Ilvesega rahul ei ole, sest "presidendil ei sobi nätsu närida", "president peab ikka mantli, mitte jopega käima", "presidendi eraelu peab olema eeskujulik!", "presidendi nägu peab olema ikka rahva (loe: oma alamate) suunas" jne.
Ja kuigi silma torkavad just nimelt äärmuslikud hinnangud, on suurem osa inimestest-hindajatest üsna tervemõistuslikult kuskil nende kahe skemaatilise serva vahel. Selles mõõdukuses saab teha küllaga konstrutiivset ja sisukat kriitikat, seda on tehtud ja tehakse kindlasti ka edasipidi. Ei hakka seda pikemalt üle kordama või täiendama, aga näiteks nõustun suuresti sellega, et selgemaid ja jõulisemaid seisukohti vajaks võimuladvik tervikuna; et president võiks just nüüd lükata rauad tulle, sest pole ohtu kaotada järgmist ametiaega, selmet keskenduda puhkuseootusele jne.


Kultuuriloolise irooniaga koondub vastuolu üsna kenasti Marcus Aureliuse kujusse. See Vana-Rooma keiser, kelle tsiteerimist Toomas Hendrik Ilvesele on isegi tunnuslikuks peetud, on ajalukku läinud kui filosoof keistritroonil. Ta oli rahu ja rahvast armastav stoiku, kellele on etteheidetud seda, et oma pehmuses oli ta rahvamassidele liiga järeleandlik ja näiteks ei kaotanud veriseid võitluseid amfiteatrites, kuigi ise sügavalt jälestas seda barbaarset meelelahutust. Tähendab, talle heidetakse tagantjärele ette seda, et ta ei kehtestanud piisavalt jõuliselt oma moraalset üleolekut rahvamassist. 
Hea keiser teadis, et rahva nõudmine on lihtne – panem et circenses, leiba ja tsirkust. 
Siin tasub ehk ka meelde tuletada, et õhtumaine kultuur toetub kahele märgilisele „referendumile“, valitseja vastutulekule „rahva tahtmisele“: valitsevat korda ja tavasid kaitsev rahvas mõistis enamushääletusel surma õhtumaise filosoofia isa Sokratese ning õhtumaise eetika isa Jeesus Kristuse. 
Panem et circenses on teine mõõdupuu, mille abil tuvastada seisust. Eriti puudutab see „tsirkust“, ehk siis üldisemalt meelelahutust. Mida rohkem hindab inimene mingit ühiskondlik-avalikku ja ühishüvelist asja kui meelelahutust, seda pööbellikum ta on. Meedia, uudiste, hariduse jne meelelahutusliku mõõtme osatähtsuse suurenemine on ühtlasi märk suuremast arvestamisest pööbelliku kontingendiga. Märgilise näitena võib esiletuua Briti kuningapere, kelle funktsioon ongi ajaloo uperpallides muutunud suuresti selleks, et olla nüüd meelelahutuseks pööblile (st põhitähelepanu koondub riietusele, suhetele, seksiskandaalidele jms). Suurim etteheide, mis meelelahutusele saab teha, on mõistagi see, et see on igav ja tüütu, et sellest meelelahutajast ollakse tüdinud. See on pööbellik etteheide par excellence.


Lõpetuseks tuleks vist rõhutada, et iga konkreetset presidenti kritiseerides tuleks tähele panna, kas seda tehakse kõrvutades teda reaalsete alternatiividega või soovunelmalike ideaalidega. Kumbki variant võib liiga puhtal kujul esinedes olla traagiliste tagajärgedega. Näiteks kui ainsaks kriteeriumiks on see, et inimene pole Egdar Savisaar, siis selle supersaavutusega saavad hakkama kõik maailma inimesed peale ühe. Teist liialdust sobib meenutama üks kunagine konkurss linna maskotile, kus otsitava kuju oli loodud erinevaid ihaldatavaid tunnuseid täiesti mõõdutundetult kokku kuhjates: vähemalt meeter üheksakümmendviis pikk, blond, atleetlik, vähemalt kaheksat keelt oskav, hea suhtleja, erudeeritud, hea lastetoaga jne. Võib juhtuda, et selliseid inimesi on olemas veelgi vähem kui Edgar Savisaari.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:55 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. detsember 2015Vabadus on korrast ära 
Ilmus ajalehes „Eesti Ekspress“ 30.12.2015






Vabadus on korrast ära


Mihkel Kunnus




1.
Aastaring sai täis ja algab uus. Kord otsa lõppemine, kord otsast algamine. Kord on nii posiitvse auraga sõna, et see mõjub lohutavalt ja rahustavalt isegi suurte hädade iseloomustajana. Teatatakse mõnest suurest hädast, no näiteks majanduskriisist, rahvarändest või kliimamuutusest, ja kohe on platsis keegi teadja, kes kinnitab, et kõik on korras: majanduskriisid, rahvaränded ja kliimamuutused on ikka ja alati olnud ning tulevad kindlasti ka tulevikus. Ja on lausa imestusväärne, et see mõjubki paljudele lohutavalt ja rahustavalt! Kinnitus hädade regulaarsusest on lohutavam kui kartus, et antud häda on ühekordne ja tegu on unikaalse hälbimisega. Inimene armastab korda ehk korduvust sedavõrd, et isegi hädade korduvus tundub kuidagi positiivne. Hädad küll, aga vähemasti korduvad! 
Üks armastatumaid Eesti kirjanikke – Tõnu Õnnepalu – on pihtinud: 
„Ma ei taha muutusi. Et minu elus midagi muutuks. Ärgu muutugu seal miski. Jäägu kõik endiseks. Ümberringi võib kõik muutuda, see on huvitav; erutav on jälgida reforme, katastroofe, revolutsioone, sõdu. Aga distantsilt. See on olnud suurim viga, kujutada ette, et ma tahan, et mu elu muutuks. Miks peaks elu muutuma, Muutumatunagi on ta häiriv. Niigi on mul raske midagi taibata.
Suurim õnnistus on rutiin ja ma olen pidanud, tänamatu, seda oma meeleheite allikaks. Ometi pole ma instinktiivselt otsinud muud kui stabiilsust. Muuta elu niivõrd korduvaks, et ta kustuks, kustutaks ennast ise, et ta ei segaks enam vaatepilti.“1
Mitte vähem armastatud Valdur Mikita julgeb teha ettevaatlikult oma sooga piirduva üldistuse ning tuletab sealjuures meelde vana hiina sajatust:
„Et sa elaksid huvitaval ajal! Huvitaval ajal on tõesti huvitav elada, ent see tähendab ka seda, et maailm muutub palju kiiremini, kui see meile tegelikult meeldib. Meeste kohta käib väga hästi üks igipõline ja halvasti varjatud tõde: enamik meist on sisimas lihtsalt uskumatult konservatiivsed. Mees ei ole loodud maailmas (loe: elu jooksul) muutuma – me tulime selleks, et jääda.“2
Lausa rahvusvaheliselt armastatud Milan Kundera läheb aga oma üldistamisega nii kaugele, et ületab liigipiiri ja jõuab siis üsna pessimistliku järelduseni, et „mitte ükski inimene ei saa teisele tuua kingituseks idülli. Seda oskab tuua ainult loom, sest teda pole Paradiisist välja aetud. [Koer] Karenin ümbritses Terezat ja Tomašt oma eluga, mis põhines kordamisel, ja ta ootas nendelt sedasama. 
Kui Karenin oleks olnud inimene ja mitte koer, siis oleks ta kindlasti juba ammu Terezale öelnud: “Ma palun sind, mulle ei paku enam lõbu iga päev suus sarvesaia kanda. Kas sa ei või mulle midagi uut välja mõelda?“ Sellesse lausesse on pandud inimese jäägitu hukkamõist. Inimese aeg ei liigu ringikujuliselt, vaid kulgeb sirgjoones edasi. See on põhjus, mispärast inimene ei saa õnnelik olla, sest õnn on igatsus kordamise järele“3.


Kultuuriteoreetikud nii kategoorilised ei ole, vaid jätavad selle puuduse eelkõige uusaegsele inimesele, kes on tsüklilise ajataju mitmesuguste tehnoloogiatega ära rikkunud. Kurikuulsam mõistagi neist on 14. sajandil kasutusele võetud mehaaniline kell, mis teravdas järsult inimese ajataju ning võimaldas esile kerkida müüdilise maailmataju ürgvaenlasel – kaldendriga varustatud ajalooteadlasel. Müüdilises maailmatajus on kulgeb aeg ringjooneliselt nagu Kundera kirjeldatud idüllis ja tõsi, kellelgi peale inimese pole kalendrit, leiutist, mis rüvetab elu loomulikud korduvused kordumatuse mõõtmega. Loomulik elutsükkel hõlmab sündi, sigimist ja surma igikorduvate aastaaegade taustal ning tarkus tähendab äratundmist, et igal asjal on oma aeg. Eesti talu elas nõndaviisi 19. sajandi keskpaigani, Kesk-Euroopa linnades aga kadus selline korrastatus sajandeid varem. See, mis aasta parajasti on, ei läinud ju talupojale üldse korda, talle läks korda ikka see, milline loodusliku tsükli etapp parajasti on. Ning on mõistetav, et selline traditsiooniline eluviis toetub sootuks teistsugusele mälu ja unustamise dünaamikale kui see, mis lineaarses ajas kulgeb. 


Kuigi traditsooniline eluviis seostub eeskätt minevikukogemuse austamise ja väärtustamisega, siis tegelikult on sellise mälu ulatus ajalooteaduslikul skaalal väga napp. Natuke õelalt üldistades võib öelda, et oma ahta mäluga põlistatakse igikorduvaks paari viimase tsükli regulaarsused. Tarvitseb tulla mõnel papil seletama, kuidas eestlane iidamast-aadamast on tagumikuga mulda kraadides kindlaks teinud, millal õige aeg kartulid maha panna, kui välja ilmub raamatutark, kes teatab, millal see mugul Ameerikast üldse Euroopasse ja täpsemalt Eestisse jõudis, ning see iidam-aadam taandub pelgalt mõne põlvkonna vanuseks elukogemuseks. Siin ma ei taha kuidagi traditsioonilist eluviisi saatvat müüdilist elutunnet halvustada, vaid lihtsalt osutada sellele, et vastavad kognitiivsed mehhanismid töötavad just sellises keskkonnas, millises need on kohastumusena välja kujunenud, tähendab antud juhul siis väga aeglaselt muutuvas maailmas.
Oma „igatsusust kordumise järele“ leevendab inimene ka ise korduvusi luues. Siia alla kuuluvad näiteks erinevad pühad ja rituaalid, aga nagu öeldud, armastab inimene korduvust sedavõrd, et see õilistab isegi suuri hädasid, rääkimata siis sellistest omasüülistest totrustest nagu telekava jõulupühade aeg või üldrahvalik ämbrisseastumine iga valimistsükli alguses. Ikka ja jälle, iidamast-aadamast. Kõik on korras.


2. 
Kui hüpata mehaanilise kella juurest teise modernsuse verstapostini – Prantsuse revolutsioonini, siis selle lipukirjast pole jõudnud end täielikult diskrediteerida vist ainult vabadus. Vendlust ja võrdust ei kohta tänapäeval sugugi nii sageli. Vabadus on samuti sõna, millel on läbinisti positiivne aura. Eesliitena võib seda sõna kohata väga laialdaselt, alates juba meie riiginimest ja lõpetades erakondade, mõtete, portaalide, haridustega, -kondade ja -kundadega. Tundub olevat üksmeel selles, et mis on vaba- on ka kuidagi hea. Pärast kommunistliku suureksperimendi läbikukkumist leidus küllaga neid, kes olid veendunud, et liberaalsele demokraatiast midagi paremat inimene välja mõelda ei suuda ja ajaloo lõpp on sellega käes. 


Geniaalse sulega Andrei Platonov kirjeldab ideelise kommunismiehitaja Ivan Fedotovitš Šmakovi peas toimuvat nõnda: 
„„Loodus on korra ja harmoonia kõige õelam vaenlane,“ mõtles Šmakov. „Looduses kipub ikka midagi juhtuma... Mis oleks, kui kehtestaks kohtuliku võimu looduse üle ja karistaks teda korrarikkumise eest? Näiteks annaks taimedele ikalduse eest peksa. Muidugi mitte lihtsalt vemblaga, vaid kuidagi kavalamalt – nii-öelda keemiliselt!“4 
Šmakovil on ses mõttes õigus, et täieliku korra vastu eksimine ulatub palju sügavamale kui siin ennist juleti oletada. Juba taimed pole täiesti korralikud. Kuna taimed on mõneti vaadeldavad kui loomad, kes on püsiunes (et mitte öelda koomas), siin oleks valgustav teha üks kõrvalepõige une juurde.
Evolutsioonibioloogid on olnud kõvasti pead murdnud probleemi üle, kuidas uni on kohastumuslik. On ju magamine esmapilgul seotud nii paljude miinustega, alates sellest, et oled siis kerge saak kiskjale ja lõpetades sellega, et rivaalid napsavad samal ajal (parimad) partnerid ära. Eks ole unevajadust neednud nii tudengid kui kutsumuslikud töömurdjad. Kolmandik me elust läheb selle nahka! Evolutsioonibioloogid aga järsku taipasid – selgitada ei tule seda, miks me magame, vaid hoopis seda, miks me ärkvel oleme. Vaid inimlik kõrkus on ärkvelolekut pidanud tõelisemaks eluks kui magamist, tegelikult pole magatud elu kuidagi vähem elu. Ja õigupoolest on loomariik ainus, kes on aeg-ajalisele ärkvelolekusse pagendatud, seeneriigis ja taimeriigis seda häda pole, nemad magavad kogu aeg. Miks nemad saavad? Sest nendel on õnnestunud täita üks ideaal, nimelt nad on oma ainevahetuse täielikult mehhaniseerinud, selle automaatseks ehk isekorduvaks teinud. Kogu ringlus käib iseenesest. Inimesel käib üks protsess kenasti automaatselt – hingame ka magades, aga mitte kauem kui keha sees kaasaskantavad energiavarud ja jäätmehoidlad lubavad. Näiteks vaesed võidisvaalad saavad magada ainult nii kaua, kui suudavad hinge kinni hoida, vaevalt kolmteist minutit!, siis peavad jälle tööle minema. Seened ja taimed aga ei tee tööd, nad elavad täiuslikult jõude. Nendel käib peale hingamise automaatselt ka toitumine ja paljunemine. 
Võib isegi öelda, et pooled meie hädadest tulevad sellest, et kõht läheb ise tühjaks, aga ise täis ei lähe (teine pool hädadest tuleb sellest, et paljunemine ei käi automaatselt). See on üks kohutav ülesehituslik puudus, mis meid taimedest ja seentest eristab. 
Korduvus tähendab seda, et millegi kulgemine on ette määratud, aga vabadus tähendab seevastu, et millegi kulgemine ei ole ette määratud. Tsitaadid, millega käesolev essee algas, kirjeldasid vaba olemise ängi. Kui mõned kutsumuslikud targutajad määrivad virnade viisi paberit, et tõestada inimese tahtevabadust, siis igale praktikutele ilmeb vabadus alati probleemina, sellena, et järgmine samm ei ole ette määratud ja see tuleb ise välja mõelda ja valida. Ja isegi kui pole üht ja ainust õiget valikut kipub olema ikka nii, et valesid ja halbu valikuid on rohkem kui õigeid ja häid ning teadvusel, mille valikuvabadust mõistus ja haridus ei piira, on tõenäosem koperdada halva ja vale kui hea ja tõese valiku otsa. Väga laia joonega üldistades võib öelda, et kogu kultuur on üks tohutu käitumisvabaduse piiramise süsteem. Näiteks nii mastaapse kultuurinähtuse nagu eetika sisuks polegi ju suurt muu kui piirata teatud käitumisi. Ja neid tuleb piirata, sest valed ja halvad valikud on võimalikud. Samuti on formaalse seadusandlusega. Aga kui järele mõelda, siis ka oskused ja õpetused piiravad tohutut käitumisvabadust. Kalevipojal oli paraku vabadus lajatada nii lapiti kui serviti, õnneks juhtus siil lähedale, kes piiras seda vabadust.


Kordan: korduvus tähendab seda, et millegi kulgemine on ette määratud, aga vabadus tähendab seevastu, et millegi kulgemine ei ole ette määratud. Ivan Karamazovi suurinkvisiitor heidab Jeesusele ette, et see jättis inimesed vabadusse, aga „inimesele ja inimühiskonnale ei ole miski talumatum kui vabadus!“ Tsitaadid, millega käesolev essee algas, kirjeldasidki vaba olemise ängi.




1 Anton Nigov „Harjutused“ 2002, lk 9
2 Valdur Mikita „Mikroetnos“, „Sirp“ 12. XII 2014
3 Milan Kundera „Olemise talumatu kergus“ Monokkel, 1992, lk 181


4Andrei Platonov „Gradovi linn“ LR nr 3 1969, lk 49
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:15 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
15. detsember 2015Raamatusoovitus 


Ilmus selline teos



„Karl Ernst von Baerilt on meil olemas mahukas autobiograafia, mille ta aastal 1864 seitsmekümne kahe aastasena Eestimaa Rüütelkonna tellimusel välja andis. Rüütelkond uskus, et ta ei saa oma kuulsat liiget väärilisemalt austada, kui teha talle ettepanek oma elulugu kirja panna ning lasta see teos üldsuse kulul välja anda. Kahtlemata on selles raamatus ära toodud Baeri elu kõik olulisemad pöördepunktid – ent seda, mis meid suure loodusuurija puhul tegelikult huvitab, saab lugeda üksnes ridade vahelt. Ja paljutki sellest, mida tingimata tema mõistmiseks vaja, ei ole üldse kirjas, sest see on tema kodumaa lugejatele enesestmõistetav. 
See kodumaa – Eesti, mis on ka minu kodumaa, erineb aga nii väga sellest, mida keskeurooplased seostavad kodumaa mõistega, ja kodumaa on Baeri arengut oluliselt mõjutanud. Kodumaa mõjutab loodusuurijaid määravamalt kui kõiki teisi, keda äri või naudingud on kõike nivelleerivasse Euroopa tsivilisatsiooni tõmmanud, sest kodumaa on see, kes inimese ja looduse suhte kaudu annab esmase kaemuse ja juhib mõtlemise esmastele radadele. Mida muud leiab Kesk-Euroopa elanik linnast maale minnes kui teid, mida on ehitanud inimesed, põlde, mida on äestanud ja kündnud inimesed, aasu, mida on niitnud inimesed, ja metsi, mida inimesed on maha raiunud ja uuesti istutanud? Talupojal, kes võitleb otseselt maaga ja tunneb muret tuule ja ilma pärast, on veel aimu sellest, mida tähendab loodus, ent linnakodanikul seda enam ei ole. Tema jaoks on loodus oma tegeliku näo peitnud ja võtnud vormi, mille inimene on talle peale surunud. Nii on loodus muutunud rattakeseks moodsas inimeseks olemise suures masinavärgis.

Kes pole veel kunagi õppinud tegelikult tundma vaba merd või kõrgeid mägesid, see ei ole kunagi kohanud loodust iseseisva olendina tema õilsuses või jõhkruses. Ja kes ei ole eales kõhkleva sammuga astunud ürgmetsa, ei tea midagi sügavast saladusest, mis hoovab läbi orgaanilise maailma. Päris kindlasti ei sobi meile selle saladuse muljet vahendama Preisi riigimetsad sadade tuhandete ühekõrguste ühtmoodi kidurate mändidega, kõigil ühes kohas sama must tõrvakrae. Õnneks on eriti Kesk-Saksamaal kanaliseeritud jõgede ja köisraudteede kõrval ka imelisi metsi, kus on kodu leidnud idüll ja romantika. Aga idüll ja romantika ei ole enam puhas loodus, nad on inimese ja looduse suhte idealiseeritud väljendus. Prantsusmaal puudub ka see viimane ühenduslüli. Seal on loodus pea täielikult välja juuritud, välja arvatud lõunas, kus isegi mitte hotellid, kasiinod ja autod ei suuda täielikult alla suruda Itaalia maastiku ilu. Aga isegi soodsaimal juhul, mil loodus astub Kesk-Euroopa elanikule vastu millegi suurena, mis on kõrgem kõigest inimese tehtust, mõjub ta siiski kutsuvana ja pakub mõtetele ideaalset elu- ja kasvupaika, kus meel on lahe ja rahulik. Hoopis teisiti on lood Eestis. Seal on looduses midagi võõrast, sageli vaenulikku, suisa salakavalat ning rahutukstegevat. Ta ei ole seal ei ilus ega õilis; romantika ja idüll on seal võõrad. Sellel maal on loodus veel tugev, suisa ülivägev. Igal sammul on tunda, et ta valitseb inimeste meelte üle. Mitte ühelgi teisel maal ei ole nii ohtralt kohutavaid tondilugusid kui Eestis, alati on need lood ähvardavad nagu loodus isegi. 
/.../
Kuime tahame Baeri õigesti mõista, siis peame kõrvale jätma kõik, mis on poliitiline. Baer ei olnud ei liberaal ega konservatiiv, vaid lihtsalt bioloog. Isegi konflikt ministeeriumiga küsimuses, millised oleksid parimad kaitsemeetmed koolera vastu, ei suutnud tema suhtumist tumestada. Ta möönis isegi, et peamises asjas olevat ministril olnud õigus. Baer vaatles riiki samasuguse pilguga, millega ta vaatles kõiki elavaid asju. Teatud rahvamajandusteoreetikute raevuka Preisi-vastase väljaelamise peale oleks ta vaid õlgu kehitanud, sest kriitiku parteilisus välistab tervikliku ülevaate. Riik on bioloogi silmis elav tervik, mille eri osad teevad harmoonilist koostööd. Terviku edenemiseks peab ka riigis iga üksikelement olema täie tervise juures. Ent siiski on elusorganismi ja riigi vahel põhimõtteline erinevus. Tõepoolest, riik on samasugusel moel tekkinud ja mitte valmistatud, nagu on seda masin. Elusolendi funktsionaalne ühtsus on tagatud sellega, et tema erinevad elementaarosad – rakud – eristuvad alati sellisel viisil, et nende struktuur arvestab just seda ülesannet, mida neil tuleb täita. Riigi puhul see nii ei ole. Üksikud indiviidid järgivad küll ka oma iseloomu ja struktuuri poolest teatud seadusi, ent need on liigi seadused ja mitte riigi omad. Iga loomne organism hukkuks, kui lihasealge rakkudel areneksid närvirakkude omadused. Me teame uusimatest uurimistöödest, et esimestel idurakkudel on veel võime saada igat laadi rakuks, et diferentseerumise edenedes minetavad nad üha enam erinevate struktuuride loomise võime, kuni nad on viimaks võimelised moodustama ainult seda ühte struktuuri, mis vastab nende funktsioonile.
Rahvast moodustavad üksikindiviidid ei ole seevastu oma omaduste sügavale ulatuvatest erinevustest hoolimata alati kindla elukutse esindajaks sündinud. Tallimehe pojal võivad vahel olla eeldused saada ministriks, aga ministripojal võib olla annet tallimeheametiks. On ülihuvitav teada saada, millisel viisil loomariik selle probleemi puhul lahenduse leiab. Mesilased oskavad toitu nii segada, et see surub kasvavatel vastsetel teatud omadused alla, teisi omadusi seevastu võimendatakse. Inimeste riigil ei ole seni käepärast võimalust peenelt doseeritud toiduainete pakkumisega kohandada juba imikueas oma noorte riigikodanike võimeid nende tulevase ameti jaoks. Eksisteerimiseks on inimeste riigil nagu igal teisel organismil vaja erinevaid elundeid. Ta saab oma elundite, see tähendab ametite moodustamiseks traditsioonide ja seisuste toel üksnes ebapiisavalt läbisõelutud materjali, ja siiski peab ta nõudma, et kõik indiviidid, kes on ühinenud teatud elukutseks, arendaksid neidsamu erilisi võimeid. See tähendab loomulikult, et üksikindiviidile seatakse piirangud, mis ei tohi aga kunagi välja minna indiviidi kahjustamiseni – sest ainult siis, kui kõik edenevad, edeneb ka tervik.“


Jakob von Uexküll „Karl Ernst von Baer“ (1916), raamatus „Omailmad“, Ilmamaa 2012)




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:48 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
3. detsember 2015Armastada eestlast. Martini ja Ahto lugu. 
Päevakommentaar ERRi 03.12.2015

Armastada eestlast. Martini ja Ahto lugu.




Joseph Conrad olevat öelnud kord Herbert George Wellsile: „Meie vaheline erinevus on fundamentaalne, Wells. Teie ei hooli inimkonnast, kuid arvate, et seda annab parandada. Mina armastan inimkonda, kuid tean, et ega ei anna ikka küll!“
Hästi öeldud. Selgelt ja täpselt öeldud. 
Aga et muuta see tähelepanek kodusemaks ja meid rohkem kõnetavaks, võime Conradi ja Wellsi asemele panna näiteks Martini ja Ahto ning inimkonna asemele lihtsalt eestlased. Martin ütleks siis nõnda: „Meie vaheline erinevus on fundamentaalne, Ahto. Teie ei hooli eestlastest, kuid arvate, et neid annab parandada. Mina armastan eestlasi, kuid tean, et ega ei anna ikka küll!“


See fundamentaalne erinevus on õigupoolest õige väike, aga see-eest taandamatu. Küsime näiteks, kas Jakob Hurt oli rohkem Martin või Ahto, kas ta panustas eestlaste parandamisele või armastas neid nii nagu nad on? Kui võtta tema kuulsaim ütlus, siis tuleb möönda, et Jakob Hurt on pigem Ahto kui Martini sugulane. Kutsus Hurt ju eestlasi saama vaimult suureks. Rõhutan: saama! Sellist üleskutset on mõttekas esitada ainult neile, kes on vaimult väiksed. Mõistagi lootuses, et nad suudavad saada vaimult suureks. Praegu ei ole, aga võiks olla.


Uskuda kellegi arenemisvõimesse on ikka riski peale minemine, sest toetutakse ju millelegi, mida veel ei ole, toetutakse usule. Sest “usk on kõige loodetava olemus, alles nähtamatute asjade olemasolu tõestus” nagu võib lugeda Pauluse kirjast heebrealastele.
Ka praegune kliimakonverents on kokku kutsutud usus, et võimukandjad suudavad kokku leppida ja inimkond suudab teha ajaloolise pretsedendi, tähendab, käituda mõistuspärselt.


See fundamentaalne erinevus ilmneb ka siis, kui reageeritakse oma hoolealuse negatiivsele käitumisele, näiteks kaklemisele või tikkudega mängimisele. Ahto käratab vihaselt või nördinult, et tal on nende pärast häbi. Tal on häbi, sest ta usub, et eestlane oleks võinud nõnda mitte käituda. Martini reaktsioon on aga teistsugune, tema süüdistab olusid ja moraalselt korrumpeerunud võimureid, kelle otsused panid eestlase nõnda käituma. Martin ütleb, et näete, ma ju hoiatasin, ma ju ütlesin, et ei tohi eestlast ärritada, ta hakkab ju peksma ja märatsema.


Tasub tähele panna ka seda, et kui moraliseerimise juures võtta sihikule ainult üks rahvus – no tavaliselt see oma rahvus – siis rassism-tüüpi diskrimineerimine suhtumisena siiski säilib. Isegi kui on rüütatud antirassistlikku üleskutsesse. Näiteks moralistlik süüdistushüüatus, et eestlased on rassistid, on ise rassistlik. Sest omistab rahvusele kui tervikule ühe negatiivse omaduse.


Kui natsionalist-rassist usub, et tema rahvus või rass on tegelikult ka tsiviliseeritum, targem, moraalsem ja igati parem kui teised rahvused või rassid, siis oma rahvusele või rassile kõrgemaid nõudeid esitav moralist soovib, et tekiks olukord, mil natsionalist-rassistil olekski õigus. Kujutame ette, et moralist hüüatab: „Hei, eestlased! Olge nüüd arukad, kained, sõbralikud, ausad ja moraalsed!“ ja eestlased olekski seda. Sel juhul tekiks ju olukord, kus natsionalistil-rassistil olekski õigus – eestlane olekski de facto teistest parem. 
Mõistagi seda ei juhtu. Aga antirassistlik oleks siiski moraliseerida antirassistlikult. Inim-indiviidide moraalne võrdsus tuleb sellest, et neile kõigile esitatakse võrdsed moraalsed nõudmised. Nii eestlaselt kui venelaselt tuleb võrdselt nõuda arusaama ajalooperspektiivide subjektiivsest paljususest, nii heledanahaline kui tumedanahaline peab suutma mõista sõnade tähenduse kultuurisõltelisust jne. 

Nii Ahto kui Martin, aga ka die blonde Bestie, blond metslane – ütleme näiteks, et ta nimi on Kristiina – tohivad tegutseda ainult põhiseaduse raames. Muide, Eesti Vabariigi põhiseaduse paragrahv 12 kõlab järgmiselt:


§ 12. Kõik on seaduse ees võrdsed. Kedagi ei tohi diskrimineerida rahvuse, rassi, nahavärvuse, soo, keele, päritolu, usutunnistuse, poliitiliste või muude veendumuste, samuti varalise ja sotsiaalse seisundi või muude asjaolude tõttu.
Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla ja diskrimineerimise õhutamine on seadusega keelatud ja karistatav. Samuti on seadusega keelatud ja karistatav õhutada vihkamist, vägivalda ja diskrimineerimist ühiskonnakihtide vahel.


Aga Jakob Hurda pärand väärib põhjalikumat järele mõtlemist küll. Hurt kutsus üles eestlasi saama vaimult suureks. Rõhutan, vaimult! Tuleb saada vaimult suureks, mitte džiibilt või supermarketilt.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:53 8 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
21. november 2015Vihakõne kriminaliseerimisest 
Ühel 18.11.2015 toimunud koosviibimisel rääkis TÜ kriminaalõiguse professor Jaan Sootak sotsiaalse vaenu õhutamise kriminaliseerimisest ja sellega seotud probleemidest. 

Annan järgnevalt väikse referatiivse ülevaate.




Sõna „vihakõne“ on kasutusel kõnekeeles st tegu pole juriidilise terminiga.


See probleem pole praegu tekkinud. See ei ole ELi leiutis, mida meile on nüüd hakatud peale suruma.


Näiteks:
1) Eesti NSV 1961. a Kriminaalkoodeks


§ 72. Rahvusliku või rassilise võrdõiguslikkuse rikkumine 


Rahvusliku või rassilise vaenu või tüli õhutamise eesmärgil tehtava agitatsiooni või propaganda eest, samuti kodaniku õiguste otsese või kaudse kitsendamise või kodanikule otseste või kaudsete eeliste kehtestamise eest olenevalt tema rahvuslikust või rassilisest kuuluvusest – 
karistatakse vabadusekaotusega kuuest kuust kuni kolme aastani või asumiselesaatmisega kahest kuni viie aastani.


samuti
2) Eesti Vabariigi 1992. a Kriminaalkoodeks


§ 72. Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla või diskrimineerimise õhutamine
(1) Rahvusliku, rassilise, usulise või poliitilise vihkamise, vägivalla või diskrimineerimise õhutamise eest
- karistatakse rahatrahvi või arestiga või vangistusega kuni ühe aastani.
(2) Sama tegevuse eest, kui see tõi kaasa inimese hukkumise vm raske tagajärje 
– karistatakse vangistusega kuni kolme aastani. 


Aastal 2004 muudeti sotsiaalse vaenu õhutamine kuriteost väärteoks ja lisati see, et peab olema teiskordsus ja oluline kahju.


Aastast 2006 kehtib lisakausel: kui sellega on põhjustatud oht isiku elule, tervisele ja varale (sest sõna ja eneseväljendusvabadus peab jääma).
Pingeväli tekib põhiseaduse paragrahvidede 12 ja 45 vahel. See iseenesest ei ole karistusõiguslik probleem, kuid karistusõigus peab tõmbama piiri, kus lõpeb sõnavabadus ja kust algab rahvusliku, rassilise vms vihkamise, diskrimineerimise ja vägivalla õhutamine. 


Pluss printsiip Cogitationes poenam nemo patitur – mõtete (ka emotsioonide jms) eest ei karistata ka siis, kui neid väljendatakse.


2006. aasta muudatusega muutus teodelikt tagajärjedeliktiks st enam ei ole karistatav sotsiaalse vaenu õhutamise tegu ise, vaid sellega kaasnev ohtlikkus (kui kaasneb!) ja tagajärg


Siit probleem: ohtu ei saa praktiliselt tõendada ja kui asi on toimunud, siis on selleks juba teised paragrahvid (nt vägivald on ise kuritegu, süütamine on ise kuritegu).

Miska paragrahvi pole alates 2002 aastast kordagi kohaldatud (enne sedagi ainult kaks korda!).


Veel: diskrimineerimine ja vägivald on hästi määratletud, vihkamine mitte.


Kui kohtusse kutsutakse ekspert, siis eksperdilt ei tohi küsida kuriteo kooseisu määratlevat tuvastust (nt kui vihkamine on kriminaliseeritud, siis eksperdilt ei tohi küsida, kas X on vihkamine), see otsus peab jääma kohtunikule. Teisisõnu, ekspert (nt psühholoog, arst, semiootik) ei tohi olla kohtumõistja.


Samuti peab saama süüdistuse eest end põhimõtteliselt kaitsta st süüdistus peab olema piisavalt konkreetne. Näiteks ähvarduse korral süüdistaja peab näitama, et ähvardatul on reaalselt alust karta.


Kus on avalikkuse piir? Avalik ruum see, mis on kättesaadav määratlemata isikute ringile.
Sotsiaalmeedia a priori avalik ruum.



Seepärast tsiteerigem:

„Autokraatne kord on nagu eriliselt loodud valeks, pettuseks, võltsimiseks. Sest mis viga neid inimesele nii meeldivaid asju teha, kui pole järelevalvet mingisuguse avaliku hääle poolt! Inimesed oma ihadega jäävad, olgu ühiskondline kord demokraatlik või autokraatlik, aga nende tegusid aitab demokraatlik avalikkus palju paremini tõkestada kui autokraatlik saladuslikkus.
Sellest tõsiasjast järgneb demokraatiale raske kohustus, millest autokraatia vabastatud: demokraatias peab inimene olema läbisegi korralikum, ausam, nii-öelda vooruslikum kui autokraatias või muidu ta õõnestab ise oma jalgealuse üsna lühikese ajaga. See käib esmajoones just nende kohta, kelle käes võim ja kes tahavad avalikke asju ajada.
[...]
Eksivad need, kes arvavad, et autokraatne kord päästab autoriteedi, kõlbluse, voorused, usu, jumala hea nime ja üldse kõik kõrged eetilised asjad. Kusagil ei hävine ega muutu naeruväärseks autoriteet, voorused, usk ja jumal nii kergesti ja põhjalikult kui just autokraatlikus korras. Seda mäletame väga hästi tsarismi päevilt ja seda näeme ka tänapäev. Kas Saksamaal on ristiusu jumalal väga hea põli? Kuhu on seal saanud lunastus ja paradiis? Saab püsida veel mingisugune autoriteet, kui inimesi tapetakse kui konni? Mis on jäänud selle asemele? Ainult hirm, paljas hirm. Kuulub hirm vooruste hulka? Meie nägime seda voorust Vene ajal: kõik elasid alalises hirmus ja tsaaril endal, kelle nimel kõiki hirmutati, oli kõige suurem hirm. Kui autokraatne kord püüab valitseda võimalikult suure hirmuga, siis demokraatia eesmärgiks on võimalikult vähene hirm. See teebki tema seisukorra ajuti raskeks. Sest on silmapilke, kus inimene või inimhulk läheb hingeliselt nii laokile, et teda võib vaos hoida ainult hirm, see kõigi vooruste eitamine. Siin ongi ehk põhjus, miks inglased, need vanimad Euroopa demokraadid, tänapäevani ei asu ihunuhtluse kui kasvatusvahendi suhtes nii eitaval vaatekohal nagu paljud teised rahvad. Demokraatia vajab enesepiiramist, enesevalitsemist ja kohusetunnet palju suuremal määral kui autokraatia. See ongi, mis teeb selle korra raskeks. Sest paljuke on neid inimesi, kes tahaksid iseoma ihasid ja tegusid piirata? Ei, kõik piiravad aina teisi. Ja kus on need, kes tahaksid iseend taltsutada ja valitseda? Kõik tikuvad ummisjalu teisi taltsutama ja valitsema. Enesekohustamise asemel kohustaksid kõik hea meelega teisi. Ükski ei taha millestki loobuda, kõik ootavad ja loodavad, et teised loobuksid.“
(A.H. Tammsaare, 1934)


















Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:58 5 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


5. november 2015Usuvabadus ja rassismofoobia 
Päevakommentaar ERRis 05.11.2015

Usuvabadus ja rassismofoobia

Trallis kirjanikupalga ümber on üks tore sümboolne kokkusattumus. Ses mõttes, et just kirjanikud on need, kes võiksid ja peaksid tunnetama ümbersõnastamise väge, ning küllap oleks väiklast protestikisa kõvasti vähem, kui selle sõna asemel mõnda muud kasutada. Näiteks „sotsiaalsete garantiidega kolme aastane loometöö toetus“ või midagi muud taolist.

Teeme veel ühe õpetliku ümbersõnastuse. Või pigem ümbermääratluse. Nimetame rassismi usundiks. Ütleme, rassismi järgijad usuvad valge rassi ülimuslikkusesse. On meil ju usuvabadus, usundi valik on inimese era-asi ja mis tahes usundi müüdistik ei kuulu avaliku ja ratsionaalse väitluse alla. Usundit toetav müüdistik võib olla ilmalik-ratsionaalsele pilgule kui tahes debiilne. Mõni usub, et Maa loodi koos fossiilidega 6000 aastat tagasi, mõni usub, et mida heledam nahavärv, seda jumalikum inimene. Mõni kummardab lehma, mõni metsatukka, mõni Muhamedi, mõni ise-enda naba. See on oma asi ja viisakas inimene ei kritiseeri ega naeruväärista seda, mis kellegi teise identiteedis keskne.

Avalikus ruumis võib oma usundilist identiteeti demonstreerida. Näiteks soengu või riietusega, aga käitumine peab ikkagi jääma avalikus ruumis kehtivate üldiste reeglite alla.


Siit johtub liberaalse demokraatia vajadus sellise vooruse nagu tolerantsus järele. Kui meil on usuvabadus, tähendab, riik ei sekku usundi valikusse, siis peab iga kodanik taluma enda kõrval igasuguseid veidrikke. Sõltuvalt maitsest, mõned on meeldivamad, mõned vähem. Mulle näiteks meeldivad krišnaiidid oma laulu ja taldrikukestega. Või mormoonimisjonärid, armsad nagu üleküpsenud koolijütsid.


Aga mõne inimese teeb rahutuks ainuüksi turban, rääkimata veel harjumatumast riietusest. Ja saan aru, et ka ortodokse skinheadi välimus mõjub paljudele ebameeldivalt ja alarmeerivalt. Tanksaapad ja kiilas pea võib mõjuda sama hirmutavalt kui pearätt ja burka. Eks hirmus olegi asi.

„Sõbraliku Eesti“ kontserdil ütles David Vseviov Mahatma Gandhit tsiteerides: "Argpüks pole võimeline armastama, see on julgete eelisõigus. Me oleme julged sellepärast, et me suudame armastada, suudame leida endale sõpru, lähtudes sellest, milline on see inimene kui inimene." 

Täiesti nõus. Aga argade sõimamine ei tee neid veel julgeteks, isegi kui nad mõistavad, et julgus, täpsemalt kodanikujulgus on teine voorus, mida liberaalne demokraatia nõuab ja eeldab.




Miks meil ometi on tõrge asetada rassimofoobia islamofoobia kõrvale? Võiks ju nii islamit kui rassimi vaadata kui teatud inimeste maailmapilti ja käitumist organiseerivat müüdistikku, kusjuures nii rassistid kui moslemid on võrdselt ohutud, kui nad on vähemuses, relvitud ja mitteradikaalsed. Ning toimivad ruumis, kus avalik võim on selgelt neutraalne ja sõltumatu.

Kas meil siis ei ole vaba maa, kus inimene võib uskud mis tahes jampsi, riietuda kui tahes totakalt?
Hakata tegema diskrimineerivaid eristusi selles, kummal on suurem potentsiaal muutuda ohtlikuks ja vägivaldseks, on üsna spekulatviine ja ka libe tee. Võrdluseks: on ju 95% vangidest mehed, ometi ei diskrimineeri me poisse seetõttu, et neil on potentsiaal saada kriminaaliks suurusjärke kõrgem kui tüdrukuil.


Küllap on asi selles, et rassismofoobid on veendunud valgustunud õhtumaalase seisuslikus üleolekus ning see tähendab seda, et kui mõni tšurka võib uskuda mida tahes, siis valgustunud õhtumaalasele see enam ei sobi. Pole seisusele kohane. Valgustunud õhtumaalane ei ütle, skinheadile, et oo, milline huvitav usund ja riietumistraditsioon, vaid ütleb, vastik vaenulik idioot, kes on mingitest XX sajandi müütidest peast puhta lolliks läinud. 
Tõsi ta on.


Tuntud koomikul Louie CK'l on üks tore ütlus seoses suure sisserändega Ameerikasse. Tõlkes võiks kõlada see umbes nii: „Muidugi immigrandid võtavad sult töö. Aga kui sult võtab töö keegi, kes on tutvusteta, rahata ja keeleoskuseta, siis võibolla oled sa mõttetu hädakägar“.










Jah. See võib tõesti olla nii. Aga ilma naljata. Millele saaks üles ehitada positiivse identiteedi see, kes tõepoolest on mõttetu hädakägar. Võimekal ja palju saavutanud inimesel on lihtne praalida, et ei saa uhke olla selle üle, mis sulle on kaasa sündinud, mille saavutamiseks pole sa midagi teinud. Kuidas saaks aga end väärika ja väärtuslikuna tunda see inimene, kellel ainsateks positiivseteks saavutusteks ongi nahavärv, sugu, rahvus, heteroseksuaalsus ja punkt. Ja punkt! Kui mõttetule hädakägarale suruda kätte peegel, kust paistab ainult mõttetu hädakägar, siis ta läheb oi kui tigedaks. Oi kui tigedaks!


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:08 30 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. november 2015Hitler kummitab jälle. Lämmastiku näide. 
Sissekanne pühendatud Kaupo Vipp'ile. VT




Üsna lühikese aja jooksul on meie kultuuriajakirjanduses ilmunud tervelt kolm kirjutist Yale'i ülikooli ajalooprofessorilt Timothy Syderilt.
„Järgmine genotsiid“ -- „Vikerkaar“nr 9. 
„Hitleri maailm“ -- „Vikerkaar“ nr 10-11.
„Holokausti õppetunnid Eestile ja maailmale“ -- „Sirp“ 30.10.2015


Need on väga huvitavad artiklid, kuid pean möönma, et nende õppetunnilikkus ei täida (vähemalt minu puhul) Snyderi soovitud eesmärki. Õpetlikud on küll, aga teisest aspektist.
Kas ka meil ei ole levinud arusaam, et Hitler oli ülirahvuslane? Ja seda nii rahvuslaste kui antirahvuslaste meelest? 
„Sirbist“ võib aga lugeda:


„Mis puudutab rahvuslust, siis see tõlgendus on minu meelest täiesti väär. Kui kellelgi ei meeldi rahvuslus, siis on väga mugav arvata, et Hitler oli rahvuslane, aga ta ei olnud seda.“
ja 
„Ma ei ole esimene, kellele holokaust on viis mõista olevikku või modernsust. Selliseid katseid on tehtud 1945. aastast alates. Mis mulle muret tekitab, on asjaolu, et kui holokausti tõlgendus on väär, siis võivad ka need õppetunnid, mida olevikule üle kantakse, osutuda vääraks. Meile tundub, et holokausti põhjuseks oli autoritaarne riigikord, niisiis kasutame seda, et riiki kui sellist kahtluse alla seada. Tegelikult põhjustas holokausti rassivõitlusele pühendunud riik, mis hävitas teisi riike. Teine arusaam on, et holokausti põhjustas valgustusaeg või teadus, kuigi tegelikult juhtis Hitlerit ökoloogiline paanika ning ta pidas koloniseerimissõdu, sest keeldus tunnistamast teaduse suutlikkust lahendada ökoloogilisi probleeme.“ 


Synderi lugude moraali lühisõnastus näibki olevat: kui hülgame usu teaduse võimesse lahendada ökoloogilisi probleeme, siis me lõpetame nagu Hitler.
Näiteks artikkel „Järgmine genotsiid“ lõppeb sõnadega:
„Meie ees seisab samasugune otsustav valik teaduse ja ideoloogia vahel nagu kunagi sakslaste ees. Kas me aktsepteerime empiirilisi tõendeid ja toetame uusi energiatehnoloogiaid või lubame ökoloogilisel paanikal levida üle terve maailma?
Teaduse eitamine seab tuleviku ohtu, kutsudes välja mineviku vaimud.“


Ometi on just teadlased (ökoloogid jms) asunud sel korral Hitleri poole st hakanud ökoalarmistideks.
Artiklit „Hitleri maailm“ alustab Snyder järgmiselt:
„Hitler arvas, et ainus, mida tuleviku kohta on võimalik teada, on meie planeedi piirid: “ühe täpsete mõõtmetega ruumi pindala“. Ökoloogia tähendab nappust ja eksistents võitlust maa pärast.“
Hiljem: 
„“Loodus,“ kirjutas Hitler, “ei tunne poliitilisi piire. Ta asetab eluvormid sellele maakerale ja laseb nad vabaks võimumängus.““


Sellistes lähtepunktides pole midagi hitlerlikku, pigem on tegu ökoloogia ABCga. Esimese lõiguga võinuks alata inimkonna suurprobleemidega tegeleva Rooma Klubi tuntuim aastaraamat „Limits to Growth“.


Samas artiklis kirjutab Snyder:
„Hitler mõistis, et põllumajandusteadus kujutab endast spetsiifilist ohtu tema süsteemi loogikale. Kui inimesed suudaksid loodusesse sekkuda nii, et toota rohkem toitu, hõlmamata rohkem maad, variseks kogu tema süsteem kokku. Seetõttu te eitas omaenda silma all sündinud ja hiljem „roheliseks revolutsiooniks“ nimetatud teaduslikku läbimurret: viljasortide ristamist, keemiliste väetiste ja pestitsiidide kasutamist, niisutussüsteemide laiendamist. Ta rõhutas, et ka „parimal juhul“ jõuab nälg põllukultuuride täiustamisest ette. Kõikidel teaduslikel täiustustel on „piir“.“


No mis sa kostad, Hitleril oli õigus. „Roheline revolutsioon“ osutuski petlikuks lahenduseks. Ja ma ei pea silmas seda, et suurfüürer Nälg teeb ka praegu ca 1,5 holokausti aastas. Seda, et pestitsiide kasutamisel on oma ökoloogiline hind, ei pea lahti seletama. Ristamise võime asendada tänapäeval GMOga. Olgu. Jättes kõrvale geenmanipulatsioonide orgaanilised ohud, rõhutan, et taim on ikka ja ainult lähteainete keemiline muundaja. Selleks, et midagi muundada, peab olemas olema ka see, mida muundada. Ja õiges vahekorras. Pikalt oli limiteerivaks aineks lämmastik. Kuni kaks meest – ajakiri „Nature“ nimetas nad aastal 1999 XX sajandi kõige mõjukamateks inimesteks – Fritz Haber ja Carl Bosch töötasid välja meetodi, kuidas õhulämmastikust ammoniaaki toota, tähendab, panid aluse sünteetiliste lämmastikväetiste tootmisele. See võimaldas põldude saagikust mitmekordistada.


Lämmastik on eriline ressurss, sest selle võib lugeda piiramatuks ja kõikjal kõigile kättesaadavaks(78% atmosfäärist, eks). Aga ka siin on saabunud hukutav tagasilöök. Kui süsinikuringe rikkumisest tulenevad probleemid on üldteada – süsinikdioksiidi kontsentratsiooni tõus ja kliimasoojenemine –, siis lämmastikuringe rikkumise tagajärjed nii üldteada pole.
Teaduslike aruannete kohaselt ei tohiks inimkond keskkonda paisata üle 35 miljoni tonni lämmastikku aastas, praegu kipub see olema 150 miljoni kandis ja osa sellest on põhjuseks, miks näiteks meie koduses Läänemereski on surnud tsoonid.
Aga taimed vajavad ka teisi ehitusklotse. Näiteks fosforit. Hiljuti kandis EL fosforiidi kriitilise tähtsusega maavarade hulka. Praegu impordib (ja rajab Rail Balticut?).
NB! Fosfori ja teiste elementidega ei saa suur teadus mingit Haber-Boschi teha, sest Haber-Bosch leiutas menetluse, kuidas saada õigel kujul kätte seda, mida on „valel“ kujul kõikjal, aga näiteks fosforit ei ole teps kõikjal.

Teadlane Kristjan Piirimäe annab aru teaduse tagajärgedest anno 2015:
„Raskeim tagajärg on muldade väljakurnamine. Põllumajandus on looduslikku mullaerosiooni kiirendanud 10–50 korda.
Ligi 40% ELi mullaressursist on klassifitseeritud kui “tõsiselt survestatud”. Aga kui mulla granulaarne struktuur kokku kukub, siis see enam praktiliselt ei taastu. 500 aastaga võib taastuda kõigest ca 2,5 cm mulda.
Mullaviljakuse langedes püütakse sealt kemikaalidega veel viimast võtta, mis ühest küljest kiirendab kõrbestumist, samal ajal aga mürgitatakse keskkonda. Pestitsiidijäägid on juba oluliselt kahjustanud tolmeldajaid, ja ka me ise sööme iga päev põllumajandusmürke sisse. Põllult uhatakse väetisi ja mürke ka põhjavette ning veekogudesse. Põllumajandus on ELi suurim veekogude reostuse allikas.“ 


Snyder mainib ökopaanikaga seoses eelkõige kliimasoojenemist. Ja peagi toimub ülemaailmne kliimakonverents (anna meie delegatsioonile hoogu!). Kliimasoojenemine – kuigi väga tõsine – on siiski ainult üks probleem.


Jah, on öeldud, et Maa suudaks ära toita ka 10-12 miljardit inimest. Aga harvem öeldakse juurde selle teine tingimus: kui kõik oleksid taimetoitlased (nagu Hitler). Ja muud tingimused: kui praegune reostus, kliimasoojenemine, mullastikuprobleemid jms arvestamata jäta.


Lämmastik on veel mitmes mõttes eriline aine. Kuna ta on kõige stabiilsem lihtaine kujul (nagu atmosfääriski), siis tema ühendid kipuvad lagunedes andma just lihtainelise lämmastiku st gaasi ehk suure ruumalaga oleku. Tihti juhtub see protsess väga äkiliselt. Enamik lõhkeaineid on just nimelt lämmastikupõhised. Alfred Nobel stabiliseeris (tri)nitroglütseriini ja lõhkejõu ekvivalentlõhkeaine trotüül on samuti trinitroühend. Ja põlveotsa pommimehed alustavad tihti lämmastikväetistest.


Üks erilisus veel: kuigi nimetus eksitab, siis lämmastiku kätte lämbumine lämbumistunnet ei tekita. Lämbumistunde tekitab süsinikdioksiidi liig, mis langetab vere pH-d, st kui selle saab välja hingata ja keskkonna CO2 kontsentratsioon oluliselt ei tõuse, siis lämbumistunnet ei teki. Hapnikuvaegus teeb lihtsalt uniseks.  Lämmastikuga gaasitamine on üks humaansemaid hukkamisviise, sest see lihtsalt suigutab unne, millest ei ärgata. Aga see on selles kontekstis juba võllanali.  









P.S. Ei pidanud vajalikuks selgitada, et rassiteooria, rahvuslus jms on antud juhul täiesti irrelevantne. Inimesi on liiga palju (loe: nende mõju keskkonnale hukutavalt suur) sõltumata nende rassist, usutunnistusest, seksuaalsest orientatsioonist jne. 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 15:15 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
29. oktoober 2015Ääremärkus neoinfantiilsusele. Hans Seppi triumf. 

Mihkel Mutt kirjutab viimases „Loomingus“ neoinfantiilsusest ja pealkirjastab essee „Joseph Knechti lootuste luhtumine“ (SIIN). Essee kokkuvõttes jääb kõlama pessimistlik noot: Joseph Knecht – kutsumuslik pedagoog, valgustaja, kulturiseerija – on suuresti kaotanud. Essees analüüsitaksegi neoinfantiilsuse geneesi, seda, mis tingimused olid fenomeni läheteks jne. (Riivamisi sel teemal on ajalehe-essee formaadis peatunud ka Mihhail Lotman ja ühes blogisissekandes ka ma ise).


Aga kui Joseph Knecht kaotas, siis kes võitis? Võitis Hans Sepp.


„Hans oli silmapaistmatu poiss, kondine, mitte pikk ega tugev, ta pühkis oma käsi juustesse või riiete vastu ja vaatas igal võimalusel väikesesse ümmargusse plekkraamis taskupeeglisse, kuna teda tegi ikka rahutuks mõni vinn ta hooldamata näonahal“.
Hans Sepp oli propagandist ja ideoloog, kui nii võib tema puhul öelda. Hans Seppi järgi tema aeg ei tundvat „nooruse õigust, sest kuni täisealiseks saamiseni olevat inimene niisama hästi kui lindprii. Isa, ema, eestkostja võivat teda riidesse panna, talle peavarju anda, teda toita, nagu tahavad, nuhelda ja Hans Seppi vaadet mööda hukka saata, kuivõrd nad ei astu üle kaugele jäävast paragrahvipiirist, mis võimaldavat lapsele parimal juhul loomakaitset. Ta kuuluvat vanematele nagu ori isandale ning olevat oma majandusliku sõltuvusega kapitalismi omand ja objekt.“ 
Oma ideed oli Hans Sepp „algselt leidnud kusagilt mainituna, siis aga ise välja arendanud“ ning need olid ühtlasi selleks, mida ta õpetas „oma imestavale ja seni kodus üpriski turvas olnud õpilasele Gerdale. Kristlus leevendanud vaid naise iket, mitte aga tütre oma; tütar vegeteerivat, sest ta võõrandatakse vägisi elust. Pärast seda ettevalmistust õpetas ta Gerdale lapse õigust ehitada oma kasvatus üles omaenda olemuse seaduste järgi. Laps olevat loov, sest ta olevat kasvamine ja loovat end ise. Ta olevat kuninglik, kuna kirjutavat maailmale ette oma kujutlused, tunded ja fantaasiad. Ta ei tahtvat midagi teada juhuslikust valmis maailmast, vaid ehitada maailma omaenda ideaalide järgi. Tal olevat oma seksuaalsus. Täiskasvanud tegevat barbaarset pattu, hävitades lapse loovust tema maailma ära röövides, teda kohalekärutatud, surnud teadmistemassiga lämmatades ja teda teatavaiks, lapsele võõrasteks sihtideks dresseerides. Laps olevat eesmärgitu, tema looming mäng ja õrn kasvamine; kui teda vägisi ei segatavat, ei võtvat ta endasse midagi muud sisse kui seda, mis ta tõeliselt endasse sisse võtab: iga ese, mida ta puudutavat, elavat; laps olevat maailm, kosmos; laps nägevat seda viimast, absoluutset, kui ta seda ka väljendada ei suuda – aga laps tapetavat ära, õpetades teda eesmärke mõistma ja aheldades ta labase korduvuse külge, mida valelikult tegelikkuseks nimetatakse! – nõnda siis Hans Sepp. Kui ta hakkas seda õpetust Fischelite majja juurutama, oli ta olnud juba kahekümne ühe aastane ja Gerda mitte noorem. Lisaks polnud Hansul juba ammugi enam isa, ja oma ema vastu, kes pidav säikest kauplust, millega toitis hansu ja ta vendi-õdesid, oli ta alati südantvabastavalt jäme, nii et vahetut ajendit säärasele rõhutute filosoofiale polnud vaestele lastele tegelikult olemas.
Gerda oligi siis seda filosoofiat vastu võttes kahevahel: kas kasvatada tulevasi inimesi leebe pedagoogilise kalduvusega või kasutada seda vahetu võitlusvahendina suhetes Leo ja Klementinega. Hans Sepp seevastu käsitles asja palju põhimõtteisemalt ja esitas loosungi:


“Me kõik peaksime lapsed olema!“

Et ta nii kangekaelselt hoidis kinni lapse võitluspositsioonist, selle põhjus võis olla varastes iseseisvumisvajadustes – peaasjalikult tuli see sellest, et noorsooliikumise keel, mis tookord hoo sisse sai, oli esimene keel, mis aitas ta hingel end sõna kaudu väljendada, ja nagu üks õige keel peab tegema, viis ühe sõna juurest teise juurde ja ütles igaühes rohkem, kui tegelikult teadis. Nii pakkus ka lause, et me kõik peaksime lapsed olema, kõige tähtsamaid tõdemusi. Sest laps ei pea oma olemust mitte selle pärast pahupidi pöörama ja temast loobuma, et isaks ja emaks saada – see sünnib ainult selleks, et olla „kodanik“, maailma ori, seotud ja „eesmärgistet“. Nii on just kodanlik see, mis vanaks teeb, ja laps kaitseb end selle vastu, et temast kodanik tehtaks: seeläbi on minema puhutud raskus, et kahekümne ühe aastaselt ei tohi käituda nagu laps, sest see võitlus kestab sünnist raugaeani ja leiab lõpu alles kodanliku maailma hävitamises armastusemaailma jõul. See oli Hans Seppi õpetuse nii-öelda kõrgem aste.“


(Robert Musil „Omadusteta mees“, 1kd. ptk 113)




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:03 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
30. september 2015"Tagasitulek isa juurde" 
Ilmus „Eesti Ekspressis“ 30.09.2015. Toimetaja lisas järgmise päise: „Subjektiivse mälu ja ajalooteadusliku tõlgenduse vahelist pinget on käsitletud iivelduseni, leiab Adolf Šapiro lavastust „Tagasitulek isa juurde vaadanud Mihkel Kunnus“.
Tsiteerisin neid sõnu öeldes Märt Väljataga („Viimasel aastakümnel on räägitud ad nauseam mälupoliitikast, mälestusmärkidest, kohustusest mäletada jne. “). Ja pealkiri on otsene tsitaat Milan Kunderalt.
Mul pole siin ühtegi oma mõtet, vannun!






Inimene võitleb võimuga nagu mälu unustusega



Madis Kõiv„Tagasitulek isa juurde”
Lavastaja Adolf Šapiro.
Osades Lembit Ulfsak, Elmo Nüganen, Anne Reemann, Kalju Orro, Epp Eespäev, Külli Teetamm, Piret Kalda, Rain Simmul

Esietendus 16. septembril Linnateatris 




„Ühel päeval oli ema jalutuskäigu ajal kaugusesse vaadanud ja öelnud: „Mis tore väike valge küla seal on?“ Seal polnud küla, vaid piiritulbad. Ema nägemine halvenes ja Karelil oli temast kahju.
Ent nägemishäire tundus väljendavat midagi olulisemat: see, mis neile paistis suur, oli ema arvates väike; need, mis nende jaoks olid piiritulbad, olid ema jaoks majad.
Ausalt öeldes polnud see ema juures päris uus joon. Erinevus seisnes selles, et varem valmistas see neile nördimust. Näiteks siis, kui ühel ööl tungisid nende riiki hiigelsuure naaberriigi tankid. See mõjus nii šokeerivalt, nii hirmuäratavalt, et keegi ei suutnud pikka aega muule mõelda. Käes oli august ja pirnid aias olid küpsenud. Nädal varem oli ema kutsunud apteekri pirne korjama. Ent apteeker polnud tulnud ega isegi vabandust palunud. Ema ei suutnud talle andestada ning see ajas Kareli ja Marketa endast välja. Nad tegid emale etteheiteid: kõik mõtlevad tankidele, aga tema mõtleb pirnidele. Siis kolisid nad ära ja võtsid kaasa mälestuse ema väiklusest.
Aga kas tankid on ikka tähtsamad kui pirnid? Aja möödudes mõistis Karel, et vastus sellele küsimusele pole sugugi nii ilmselge, nagu ta oli alati arvanud, ning salamisi hakkas talle meeldima ema perspektiiv, kus esiplaanil oli suur pirn ja kusagil kaugel tagaplaanil tank, mitte suurem kui kirilind, kes võib iga hetk minema lennata ja silmist kaduda. Oo jaa, tegelikult oli õigus hoopis emal: tank on kaduv ja pirn igavene.“1




„Meil polnud kuhugi minna ja me lihtsalt jalutasime tundide kaupa tänavatel. Ma mäletan, et üks vanamutt müüs metroo juures kirsse uduseks tõmbunud klaaspurgis. Me ostsime ja tahtsime kuhugi istuda, kuid pärast vihma olid kõik pingid märjad, me jõudsime ühele laste mänguväljakule, seal oli katkine kiik. Ma panin liivakasti servale oma koti, milles olid õpikud, istusin sellele ja tüdruk istus minu põlvedele. Sõime kirsse, need olid küpsed, neist tilkus mahla. Kirsikivid sülitasime alguses liiva sisse, mis oli vihmapiiskadest kananahal, täis konisid, klaasikilde ja õllepudelikorke, püüdsime tabada mõne lapse jäetud liivakooki, mis oli vihma käes laiali vajunud. Meie vastas oli mäletamatute aegade tagune mälestusmärk hukkunutele - sõduri kuju, käsi ära murtud, selles oli ta arvatavasti kunagi hoidnud automaati – käeköndist paistis armatuur. Hukkunud sõdur vaatas tühjade valgete silmaaukudega kuhugi üles, puude märgi latvu, kust tuulepuhangu ajal pudenes jälle piisku. Terve käega kutsus ta kedagi kedagi kaasa, arvatavasti meid, sest peale meie ei olnud mänguplatsil kedagi, et kuulge, lähme, poisid, ronime nende puude otsa, sealt on terve taevas käeulatuses! Ja siis ei sülitanud me kirsikive enam niisama maha, vaid pigistasime need kõvasti sõrmede vahele, nii et libedad kivid lendasid nagu kuulid otse sõduri pihta ja jätsid kipsile – või millest ta tehtud oli – kirsikriimud. Mahlast ja kividest olime ise ka kõrvuni määrdunud, käed olid meil kirsimahlaga koos. Tüdruk tulistas täpselt, paremini kui mina, ükskord tabas sõdurit otse silma. Silmavalgele tekkis kirsist silmatera, jäi mulje, et sõdur kõõritab ühe silmaga meie poole, et kuidas nii, mina hukkusin teie eest, ja teie tulistate mind kirsikividega! Me naersime laginal ja läksime jälle tänavatele hulkuma. Nüüd, palju aastaid hiljem, tean ma, et käteta kipssõdur mõtles meile järele vaadates hoopis midagi muud: ma hukkusin millegi olulise nimel ja enda nimel, ja kui te tulistate sellel mänguplatsil, mis on tulvil vihma ja teie armastust, mind kirsikividega, siis olgu pealegi, võib-olla see ongi osa tollest olulisest.“2


1Milan Kundera „Naeru ja unustuse raamat“, tlk Pille Kruus,Varrak, 2014, lk 45-46


2Mihhail Šiškin „Veenuse juus“, tlk Jüri Ojamaa, Varrak, 2010, lk 365-6
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:50 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
16. september 2015Päästepaadieetika 
Kitsendasin ja laiendasin ühe varasema sissekande "Eesti Ekspressi" jaoks. Kirjutatud umbes kuu aega tagasi (st enne kurikuulsat Vao "massimõrvakatset").
Ilmus "Eesti Ekspressis" 16.09.2015

P.S. Soovitan tungivalt äsja ilmunud ajakirja "Horisont" keskkonnaajaloo erinumbrit "Antriopotseen. Maakera inimeste meelevallas". 2015 nr 5 (sept-okt).



PÄÄSTEPAADIEETIKA


Mihkel Kunnus




1.
Kultuur on mittegeneetiline pärilikkus. See on üks kõige laiemaid defintsioone kultuurile. Nii lai, et hõlmab paljusid liike, aga mitte kõiki. Näiteks kapsaussil pole kultuuri. Ta koorub munast ja tal on täielik haridus oma eluga hakkama saamiseks. Lõviga aga nii ei ole. Lõvilaps peab oma vanemailt eluoskusi õppima. Muidu jääb hätta. Kultuuri edasikandumiseks on erinevate põlvkondade kontakt vältimatu. Mida kõrgema liigiga tegu, seda suurem see peab olema. Kapsaussiröövik ei pea oma vanematega üldse kokku puutuma, inimlaps peab seevastu väga pikalt eelmise generatsiooniga koos olema, et üldse eluvõimeliseks saada.


Nii määratletud kultuur on mõistagi liigispetsiifiline. Näiteks inimliik ei suuda väikestele euroopa naaritsatele korralikeks kasuvanemateks olla, miska inimese kasvatatud naaritsad looduslikus keskkonnas hästi ellu jääda ei suuda. 


Püsin laia määratluse juures: kultuur tähendab mittegeneetiliselt päritud oskusi jääda ellu oma keskkonnas. Kuna inimene elab väga erinevates keskkondades – kõrbest jääväljadeni – on ta kultuurid väga erinevad. Kuid vaatame kaugemalt, nii kaugelt, et need erinevused kaovad. Siis näeme, et kõige üldisemad ellujäämisstrateegiad puudutavad kolme valdkonda: sööki, seksi ja hügieeni. Ka surnutega ümberkäimine läheb hügieeni alla, sest surnud on oluline nakkusallikas.


Seestpoolt vaadatuna ilmnevad neisse valdkondadesse puutuvad hoiakud – olenevalt ürgsusest – vaistlikkusest moraalsuseni kõige üldisemas mõttes. Väga ürgne on näiteks mädaneva korjuse eemaletõukavus ja potentsiaalse sigimispartneri kütkestavus (homodel on lihtsalt sihik viltu), mistõttu neid hoiakuid on väga raske kui mitte võimatu tahteliselt muuta. Kõigis inimkultuurides reguleerib moraal söömist, seksi ja hügieeni, sest need valdkonnad on olnud inimliigile evolutsiooniliselt võtmelised.


Moraalsed tunded on mõistuslikult väga raskesti ümberkorraldatavad. Toon ühe väga kergekaalulise näite. Mu vanaema ütles ikka, et leivapätsi ei tohi “selili” panna. Kulturoloogina ma saan aru, kust sellised kombed tulenevad, aga ometi on mu mõistus nende ees jõuetu. Kui keegi paneb leivapätsi lauale “valet pidi”, siis see ärritab mind hirmsasti, kuigi mõistuslikult saan aru oma hoiaku irratsionaalsusest. Ja hoidku mu silme toiduga mängimast! 


Igal liigil on looduses arvukuse reguleerimise mehhanismid. Näiteks jäneste arvukust reguleerivad toit, haigused ja kiskjad. Inimese populatsiooni suurust reguleerivad ainult toit ja haigused. Selles mõttes sarnaneb ta näiteks rändrohutirtsuga – kui toitu küllaga, siis paljuneb nagu hull ja ükski teine liik ei suuda ta populatsiooni mõistuse piiresse õgida. Siis saab toit otsa ja populatsioon kukub kolksuga.


XX sajand on inimesele liigiajaloolises mõttes loonud täiesti enneolematu keskkonna ja erakordsed olud: toiduküllus ja antibiootikumidega meditsiin. Tähendab, mõlemad arvukuse reguleerijad suruti korralikult alla. Tulemuseks on mõistagi populatsiooni eksponentsiaalne kasv, nii-öelda demograafiline plahvatus. Praeguseks on suurem osa põllustki paljaks õgitud.
(Põld on siin kujund, mis hõlmab mullaviljakust, vee- ja väetisevarusid jms, st jätkusuutlikku tootlikkust).


2.
Käesoleval aastal oleks saja-aastaseks saanud Ameerika ökoloog Garrett Hardin (1915–2003)
Aastal 1974 ilmus ajakirjas BioScience tema essee „Päästepaadieetika: vaeste aitamise vastu”.


Ta palub seal lugejal kujutada ette olukorda, kus pärast kohutavat laevaõnnetust leiate end koos väikese rühma ellujäänutega keset ookeani päästepaadist. Teie ümber vees on veel sajad ellujäänud, kes anuvad, et neid paati lastaks. Kui aga liiga palju veel ellujäänuid paati lasta, siis läheb see põhja ja hukkuvad kõik. Palju lasta veel paati? Ja kuidas valida, kes?
Kujutage nüüd ette, et see päästepaat on planeet Maa ja paadis on rikkad riigid (OECD, kuhu kuulub ka Eesti). Millised päästame ja paljudel laseme uppuda? Kõiki päästa ei saa.


Humanistlik reaktsioon probleemile on ühene: sellist dilemmat ei saa olla, sest ei tohi olla, sest see on sügavalt ebaeetiline!


Kraad viisakam humanist tagurdub skeptitsismi, mis on probleemieituse pisut intelligentsem versioon – „Pole piisavalt tõsikindlaid andmeid, et olla kindel, et Maa ei suuda toita praegust 7,3 miljardit ja rohkemat inimest aegade lõpuni!”


Teine probleemieituse versioon on samuti humanismile omane: tema jumalus Inimmõistus aitab, kindlasti aitab! „Ega kiviaeg lõppenud kivide otsalõppemise pärast!” jms.


Praeguse humanismi eellased ehk konservatiivsed kiriku-kristlased tunduvad aga olevat veendumusel, et maailma käekäik on otsesõltuvuses Inimese seksuaalmoraalist ja terendavast hukatusest saab päästa ainult range heteroseksuaalne monogaamia. Näiteks Montenegro patriarh ja Serbia õigeusukiriku juhid tegid eelmisel aastal avalduse, milles süüdistasid Serbiat, Bosniat ja Horvaatiat tabanud üleujutustes seda, et Eurovisioni-võitis vale seksi kehastus Conchita Wurst. See kõik on mõistatav, sest õige seksimise imperatiiv on ürgvana.
(Rõhutan: seksuaalpurismi ökoloogilisest tühisusest ei järeldu kuidagi, et selle eitus või vastand oleks kuidagi relevantne, ei, homoklubi väärib ses aspektis sama palju tähelepanu kui kirik st üldse mitte).


Liigiajaloolises mõttes eilesündinud loodusteaduse antud hoiatused lähevad siin sügavasse konflikti aastamiljoneid vana verehäälega, mis korrutab tungivalt: söö õigesti! seksi õigesti! pea puhtust ja mata oma surnud! 


Meid on juba praegu 7,3 miljardit, paljud alad lootusetult paljaks näritud, käimas on intensiivseim rahvasteränne liigi ajaloos, mis pealegi kogub üha hoogu juurde.


Võime ette kujutada, et rändrohutirtsule on sünnikontroll sügavalt loomuvastane, patt ja jäledus. Ainus võimalus oma liigikaaslaste massihukkumine ära hoida tähendaks neile konflikti aastamiljonite vanuse verehäälega, sisima äratundmisega, mis on õige ja mis on vale. Rändrohutirtsudel puudub mässav mõistus ja nad on moraalsed ning kuuletuvad oma sisehäälele: nad õgivad kuidas suudavad, paljunevad kuidas suudavad ja jätavad siis massihukkaja rolli keskkonnale.


Robert Arp resümeerib Hardini esseed: „Päästepaadieetika kohaselt ei ole inimesed sünnilt ega tegudelt võrdsed. Mõne elu on väärt rohkem kui mõne teise oma ja kõigile ühtemoodi elamisvõimalust pakkudes ei ole tagajärjeks muud kui kiirem lõpp kõigi jaoks”.




Oh, kui vaid suudaks taluda vaatepilti valet pidi leivapätsist!
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:50 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
9. september 2015Mart Sander "Litsid" 
Kirjutasin “Postimehele” arvustuse Mart Sanderi raamatust “Litsid. Naiste sõda.” Paberlehte mahtus sellest alla poole. Terviktekst ilmus netis tasulisena ("Postimees +" 4.09.2015). 
Toon sissejuhatuseks siin ära ka kultuurikommentaari ERRile.


Käisin mõne päeva eest vaatamas Mart Sanderi mononäidendit „Juhuslik nimetaja”. Oli täitsa tore tükk, mitte stand-up-comedy, vaid pigem sit-down-horror. Lähemalt ei saa rääkida, sest etendus on puändiga.
Aga tahtsin rääkida hoopis autorist ja ainunäitlejast Mart Sanderist. Täpsemalt – võrrelda teda Kaur Kenderiga. Mõistagi on kõrvutus provokatiivne, sest on raske ettekujutada erinevamaid tüpaaže. Esimesel olid juba mähkmetelgi viigid, teine räpib nokats peas veel täismehe-ealisenagi, esimene on rõhutatult kõrgkultuurne, kõrgklassiline, teine seltsib mõnusaimalt päti- ja aguliesteetikaga. Härrasmees ja jõmm.
Kummatigi on neis mingi kultuurifunktsioon vägagi sarnane. Ja ma ei pea silmas seda, et kultuuritegevuseks mõeldud institutsioonid nende tegevust ei toeta. Nimelt mõlema loomingu puhul on autori isiksusel ja avalikul kuvandil lausa määrav roll nende loomingu vastuvõtule. Akadeemilises kirjanduskriitikas on teksti autonoomus aksioomiks. Võib ehk öelda, et see hoiak kristalliseerus 1967 aastal, mil ilmus mõjukal Prantsuse humanitaarteoreetikul Roland Barthes’i artikkel „Autori surm”. Sellest mõistest on saanud käibefraas (hiljuti etendati samanimeline teatritükkki). Autori surma all pidas Barthes silmas seda, et ilukirjanduslike tekstide puhul kaotab hääl oma päritolu, need tekstid on eneseküllased. Mitte päris nii nagu Pythagorase teoreemil pole midagi pistmist Pythagorase elulooga, aga mõneti siiski. Võibolla oleks parem võrdlus riigieksamiga, lõpukirjandiga. Neid hinnatakse, aga hindaja ei tea absoluutselt midagi kirjandi kirjutaja isikust. Nii on tehtud, sest see on õiglane, see välistab diskrimineerimise soo, vanuse, rahvuse või mille iganes alusel. On ainult tekst. Kui selline hindamine on õiglane, siis Mart Sanderi ja Kaur Kenderi tekstide hindamine on meie kultuuriruumis vist üks ebaõiglasemaid, nende tekstidel lasub autori vari kõige tugevamalt. Barthesi mõttes on nad väga elus autorid. Ei ole tähtis, kas kass püüab hiiri või mitte, tähtis on ainult see, mis värvi ta on.
Vastukaaluks võiks meenutada üht Juri Lotmani artiklit aastast 1984. Selle pealkiri on „Õigus biograafiale. Teksti ja autori isiksuse tüpoloogilisest suhestatusest”. Õigus biograafiale – see kõlab lootusetult aegunult. Sest kui vajab eraldi arutlust, kellel on õigus biograafiale, siis on ilmne, et kellelgi seda õigust pole ja tänapäeva kõikehõlmaval võrdõiguslusajastul saab vastus olla ainult üks: kõigil on õigus biograafiale. Mõistagi kaasneb sellega ka ajastu tüüpviga: õigus biograafiale ei anna veel biograafiat.













Väiksed litsid teevad armastust, suured (maailma)sõdu


Mihkel Kunnus


Mart Sander Litsid. Naiste sõda. Esimene raamat. Ajakirjade Kirjastus 2015


Autori elupikkune huvi ja igatsus Teise Maailmasõja eelse kadunud maailma järele on selles teoses leidnud sobiva vormi, tulemuseks on mitmekihiline põnevik, kus põimub ajalooline konkreetsus ajalootu inimloomusega, intriigide ja ihadega. 


Raamatul on väga õnnestunud kujundus. Selleks on Mart Sanderi enda maal, millel klassitsistlik naisakt on purunemas ja purustajaks on Stalini sots-realistlik portree, selline, milliseid vorbiti türanni all ägades tuhandeid ja mille vaatamisest polnud pääsu. See maal on teose sisu ja vormiga hästi kooskõlas. Romaani keel on elegantne, täpne ja väljapeetud, ilukirjanduslik selle sõna kõige heamaitselisemas argipruugis ning ainult üks sõna irdub sellest registrist, on omamoodi koledaks mõraks idüllilises pildis ja mõjub nõnda kui nõukogude sõduri kirsasaabas suurkodanlase vaibal . “Litsid!”. See sõna häirib, see sõna ei sobi sellesse maailma, sellese keelepruuki, sellesse raamatusse (tuletan raskekujulistele keelepuritaanidele meelde, et sel sõnal endal on ammu surematu koht eesti kirjanduse kõrgeimas tipus – “Litsid mehed need Vargamäe omad”, eks).
Mõraga kitš aga ei ole enam kitš. Kadunud Pätsu-aega on idealiseeritud ja sellest sündinud kitši ka välja naerud (nt Andrus Kivirähki Ivan Orava lood), ent kitši väljanaermine ei ole veel tõele näkku vaatamine. Andrei Hvostov on hiljuti kirjutanud essee eesti kirjanduse tabudesti. Ta rõhutab seal, et „kui mõne rahva eluloos ning seda elulugu edastavas rahvuslikus kirjanduses on olulisel kohal okupatsioon, see tähendab võõrvõimutsemine, siis peab seal olema lahti kirjutatud ka okupatsiooniga kaasas käiv kollaboratsioon” ning eesti kirjandus pole selles mõttes kaasaegselt täisväärtuslik, kuna eestlane pole suutnud oma minevikule ausalt näkku vaadata (pole käistlenud oma mineviku häbisid, sõjakuritegusid, kollaboratsiooni) ning toob kontranäiteks rahvalikult armastatud Jaan Krossi romaani „Paigallend” peategelase Ullo Paeranna:
”Ullo Paerand. See on inimene, kes jääb alati ja kõiges truuks kõrgematele printsiipidele. Ta ei võta vastu isegi Vatikani stipendiumi, sest selle eelduseks on üleminek katoliku usku, aga seda meie Ullo ei tee põhimõtteliselt. Nii nagu ta ei tee koostööd paavsti nuntsiusega, nii jääb tal persse pugemata Saksa okupantidele, ning, iseenesest mõistagi, Nõukogude kommunistidele. Ullo on täielik ja absoluutne antikollaborant.”
Mart Sanderi kasutab „Litsides” omapärast kummastusvõtet: nö härrastemaja on vaat et idülliline koht. Seal on heatahtlik, hoolitsev ja kaitsev emand Kukk, kellel on oma „kanakestega” suurepärased suhted. Seal väga hea töötada, uusi tahtjaid tuleb lausa eemale tõrjuda. Nende töösuhted klientidega on alati olnud meeldivad, sest konkreetne asutus on üksjagu elitaarne, külastajateks on jõukad härrasmehed, balti-saksa aadel (kes küll repatrieerimise tõttu peagi kaob), vesteldakse pidulikult laua ümber, kuulatakse muusikat jne. 
Esimesed vägistajalikud elemendid – esimesed mõrad – tulevad kõrgete nõukogude sõjaväeametnikega. Need juhatas härrasteklubisse riiginõunik Elmar Metsla, mees, kelle sidemed olid võimaldanud alles hiljuti saada võileivahinnaga üks lahkuvate balti-sakslaste häärber, millesse nüüd see luksuslik härrastemaja tehtud ongi. Ja Elmar Metsla on tõeline antitees Ullo Paerannast. Tal on lausa nõiduslik võime tajuda, kust poolt suurem tuul puhub, kuhu nina pöörata ja kust kasu lõigata. Näiteks kord põgeneb emand Kukk talle pealsesunnitud nõukogude ohvitseridega pidutsemise eest: „Ta soovis, et suudaks olla nagu Elmar [Metsla], kes oskas kogu viimase aasta sündmuste labürindis ekselda iialgi ühtegi tupikusse jõudmata, jättes kõik uksed enda ees ja taga valla. Ta ühtaegu nii kadestas kui kartis meest, kes suutis olla kõigi usaldusalune ja nõuandja; kellele ilmselt mitte keegi ei olnud nii lähedane, et ta ei suudaks seda reeta, kaotamata hetkekski oma neutraalset naeratust.” (lk 327)


Mainitud kummastusvõte tulebki sellest, et litsid selle sõna otseses tähenduses on kõige vähem litsid ja mida rohkem võimuredelit mööda üles ronida, seda litsakamaks aga asi läheb. Kodanlikus härrastemajas valitsevad „harmoonilised kaubandussuhted” asendab üha sügavamale imbuv okupatsioonivõim ärakasutamise, reetmise ja vägistamisega. Mis on ka nõukogude võimu maaletuleku üldisem kuju.
Olen nõus Andrei Hvostoviga, et kollaboratsionismi suuremate tegelaste, toonase poliitilise raskekaalu hinge pole veel ilukirjandusliku selgepilgulisusega vaadatud (kardan, et Jaak Valge hiljuti kirjutatud “Punased” (2014) käib oma teaduslikkuse ja dokumentalismiga paljudele üle jõu). Ilukirjandusliku selgepilgulisuse all pean silmas esteetilist sünteesi, mis tugineb faktidele ja kainele analüüsile, mitte aga ei opereeri mingite müütiliste ja kvaasireligioossete kategooriatega nagu valguse ja pimeduse jõud, deemonlik kurjus jms. See eeldab aga tavatut võõristust ja oma psüühilise integreerituse tugevat disproportsioneerimist, sest rahulik ning kaine jutustajapilk inimsusvastastastele kuritegudele võib kõrvaltvaatajale mõjuda lausa moraalse puudena, groteskse südamatuse ja empaatiapuudusena.
Kommunistide seesmisus jääb Mart Sanderi pilgu alt suuresti välja, sest raamat ei pretendeeri kuidagi suure hõlmavusega panoraamvaatele, küll aga annab see raamat väikese ilukirjandusiku vaate nende inimeste maailma, kelle lugu ei peeta reeglina jutustamisväärseks. See sisaldab ka kujutust väikse ja poliitikakauge inimese kollaboratsionismist, sellest, kuidas debiilseid punaloosunged hakkavad kirjutama ka noorukesed lõbutüdrukud ja seda täiesti sõltumata oma poliitilisest veendumustest. Ning teades, et neid loosungeid kasutatakse valelikuks propagandaks, võltsmeeleavalduse etendamiseks.
Ühe väikse näitena võibki tuua selle, kuidas ametlikult polnud Nõukogude Liidus sellised härrastemajad kuidagi aktsepteeritud ja: “„Sellepärast ma andsingi asjale natuke ametlikuma käigu,“ rääkis härra Metsla õhinal. „Konsulteerisin veidi ning kas teate mis - võetakse ette samme, et vormistada teie asutus kui punalippude õmblemise käitis!“” (lk 282). Tüdrukud, kes olid talvel hooga kudunud vabatahtlikult Talvesõtta minejaile kampsuneid, olid sunnitud valmistama plakateid, sest nende metseen nõunik Metsla aitas organiseerida “spontaanset” rahvademonstratsiooni seltsimees Ždanovi tervituseks.
Ühele XX sajandi suurimale ühiskondlikule mõtlejale Hannah Arendtile viidates võiks nimetada seda “kollaboratsionismi banaalsuseks”. Need tüdrukud aitasid okupantidele kaasa, tundmata nende vastu vähimatki sümpaatiat, lausa jälestust. Ometi, kui neil üldse on mingi süü, siis see, et nad lasid end veenda, et enese heroiline surnuksjooksmine vastu määratult võimsamat jõudu on täiesti mõttetu. Selline pragmaatilisus ei ole ju kuidagi deemonlik, saati deemonlik kurjus. 
Ja kas ei kõla Metsla hääles see paljukiidetud eestlase alalhoidlikkus ja talupoja tarkus, kui ta seletab proua Kukele:
„Vaata, mis toimub mujal. Londonit on pommitatud kolm kuud igal ööl ja päeval; nemad omakorda pommitavad Saksa ja Itaalia linnu. Kreekas, Egiptuses, Liibüas, Norras – kuhu ka ei vaataks, igal pool langevad pommid ja tärisevad relvad. Meie oleme maksnud väikese hinna – oma kulla ja oma uhkuse. Aga ma parem lehvitan tribüüni ees nelkidega, kui küürutan pommivarjendis. See väike tsirkus tuleb lihtsalt üle elada; kunagi me veel vaatame sellele tagasi ja naerame!“ (lk 314)
“Litsid” on dokumentaalse ainesega elegantselt ja teravmeelselt põimitud põnevik, kus väljamõeldud tegelased on kõrvuti ajaloolistega. Sündmuste suur plaan on samuti dokumentaalne ja seega ajalooga kursis olevale lugejale on ootamatusi vähem, ent vürtsi lisavad jällegi keerulised perekonnasaladused ja muu, mis tuleb teose pealisehituse põnevikužanrist. 







i Andrei Hvostov „Eesti kirjanduse tabud”, Sirp 12 XII 2013





Postitaja: Mihkel Kunnus kell 18:05 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. september 2015Kasvatus ja haridus 
„Ilmamaa“ kirjastus on jälle üllitanud ühe mitmel põhjusel tutvumisväärse teose. Hilda Taba kirjutiste kogumik „Kasvatus ja haridus“ on – nagu mitmed teised selle sarja raamatud – korraga väärtuslik nii mõtteloo kui koduloo aspektist. Näiteks kõnealuses on mälestuslikud artiklid sellest, kui raske oli toona saada kõigi võimaluste maale („Immigrant, turist, üliõpilane Ameerika väraval“ (1930), „Kitsad väravad“ (1930)), millised ühiskondlikud tendentsid tundusid siis haritlasele pakilisimad („Kultuurikriisist“ (1930-31)) jne.


Edgar Krull ja Karmen Trasberg on kirjutanud asjaliku ja informatiivse ees- ja järelsõna. Esimene on teoreetilisemat laadi sissejuhatus, viimane eelkõige elulugu, sest selle elu lugu on tõesti huvitav (Wikipedia ja Viikipeedia artiklid on õige kehvakesed). Pole ju kuigi tõenäoline, et ühest vaesest Eesti maaperekonnast, kaheksa õe ja venna kõrvalt sirgub üks XX sajandi tuntumaid pedagoogikateadlasi. Aasta 1902 pole ka just hellitav aeg Euroopas sündmiseks.







Kirjutasin sellest raamatust väikse tutvustuse, mis ilmus „Sirbis“ 4.09.2015, aga antud juhul on ilmestav lugeda tervet seda lehenumbrit, mis on hariduse eri. Nii mõnigi artikkel osutub illustratsiooniks. Ja ka sama kuupäeva „Õpetajate Leht“. 
Ilusti on jõudnud peavoolumõtlemisse sellised ilged klišeed nagu „ haridus on liiga tuupimis- ja faktidekeskne, rõhku peaks pöörama loovusele ja mängulisusele“ jne. 4.09.2015 „Õpetajate Lehest“ võime lugeda, et TLÜ kasvatusteaduste instituudi doktorant Imbi Henno kaitses doktoritöö „Loodusteaduste õppimisest ja õpetamisest Eesti koolides rahvusvaheliste võrdlusuuringute taustal” ning seda, et 
„Autori uurimusest selgus, et õpilaskesksete õpetamisviiside, sh uurimisõppe, kognitiivsete aktiveerimisstrateegiate kasutamise ja kujundava hindamise tõhusamal rakendamisel Eesti õpilaste loodusteaduslik sooritus mitte ei paranenud, vaid halvenes.
Nii vähenes Eesti õpilaste loodusteaduslik sooritus PISA 2006 interaktiivse õppe indeksi ühikulise kasvuga 13, praktiliste tegevuste indeksi ühikulise kasvuga 24 ning õpilasuurimuste indeksi ühikulise kasvuga 31 punkti. Eriti kriitiliselt hindasid õpilaskesksete meetodite kasutussagedust tippsooritajad ning nende koolide õpilased, mille sooritus loodusteadustes oli kõrgem riigi keskmisest.“












Inimene mõtleb, jumal naerab, laps ja loomake kogeb


Mihkel Kunnus


Hilda Taba „Kasvatus ja haridus”, Ilmamaa, 2015, tõlkinud Ilmar Anvelt ja Katre Ligi


Kui Ameerika Ühendriigid on maailm, siis on Hilda Taba(1902-1967) maailmanimi. Järelsõnast võib lugeda, et „[v]ähesed teavad, et ta sündis, kasvas üles ja sai hariduse Eestis. Kuuludes 20. sajandi tuntuimate pedagoogikateadlaste hulka, jäi ta aga oma kodumaal aastakümneteks tundmatuks” (lk 353). 
See võib kõlada vääritult ja tänamatult, aga ma ei loeks seda tundmatust kuigi suureks kaotuseks kodumaa pedagoogikale (aga ainult pedagoogikale!). Seda seepärast, et Eesti pedagoogika ja kasvatusteaduslik filosoofia on – või vähemasti oli enne Teist Maailmasõda – nii rikkalik ja arenenud, et seda võiski vabalt koos lihakehaga eksportida. Ainuüksi „Eesti mõtteloo” sarjast on aus ära märkida Ado Grenzsteini(1849-1916) „Eesti haridus” (2013) ja sellest üsna erinev, haridusele pühendunud Peeter Põllu(1878-1930) kogumik „Lastest tuntakse meid” (2007). Peasüü Hilda Taba kogumiku pedagoogikaalasel „üleliigsusel” on aga auga teise trüki välja teeninud Johannes Käisi(1885-1950) „Kooliraamatul” (1996, 2004). Tunnuslik on ka see, et Alfred Koort(1901-1956), esimene Eesti kutseline filosoof, pühendab pedagoogikale ja haridusfilosoofiale terve rea artikleid (kättesaadavad näiteks sama sarja kogumikus „Inimese meetod”, 1996).


Lisaks eeltoodule on Hilda Taba ettepanekud ja seisukohad muutunud nüüdseks küllaltki peavoolulisteks, tihti lausa iseenesestmõistetavusteks. Kogumik „Kasvatus ja haridus” sisaldab seitset eesti keeles ilmunud artiklit aastatest 1930-31, pluss üks aastast 1925 ja aastal 1932 New Yorgis publitseeritud doktoritöö The Dynamics of Education eestindust. 
Hilda Taba doktoritöö üheks juhendajaks Ameerikas oli suur John Dewey(1859-1952) isiklikult, pragmatistlik filosoof, kes saavutas angažeeritud intellektuaalina nii suure autoriteedi, et käibele läks ütlemine, et Ameerika avalikus elus pole ükski asi enne ära otsustatud, kui John Dewey pole oma sõna öelnud. Dewey filosoofiast lähtuvat lähtuvat kasvatusteaduslikku suunda, mida arendab ka Hilda Taba, nimetati „progressiivseks teooriaks” ja viimast „praktiseerivaid koole kutsutakse üldise nimega the childcentered school – lapsele keskendatud kool”(lk 76). Kõlab tuttavalt, kas pole?
Näiteks õppimine tegutsemise kaudu on üks John Dewey pedagoogika keskseid märksõnu. Taba toob progressiivse teooria iseloomustuseks välja kuus punkti: 1.Vabadus kontrolli asemel, 2. Lapse algatus õpetaja algatuse asemel, 3. Isetegevus, 4. Õppekorraldus lapse seisukohalt, 5. Loov endaväljendus (creative self-expression) ja 6. Personaalsuse arendamine selle sotsialiseeringu kaudu. (lk 77-83).


Üksikasjalikuma ülevaate John Dewey pedagoogika alustest vahendas eesti lugejale juba Alfred Koort („Inimese meetod”, lk 384-402). „Õpetaja ülesandeks kujuneb seega sellise kasvatusliku ümbruse organiseerimine, milles õpilane satub situatsioonidesse, kus kerkib esile aktiivne mõtlemine ja katsetamine. Ainult säärastes situatsioonides võime kasvatada häid distsiplineeritud mõtlemisharjumusi, nagu vaatlusoskust, probleemide avastamist ja tahtelist pingutust”, sest „[m]aailma olu ei avastu Dewey järgi mitte vaiksele tegevusetule kontemplatsioonile, vaid tundelis-tahtelisele elamusele” (lk 390).
Kõik need tänapäeval propageeritavad õuesõpped, aktiivõpped, tegevusõpped, probleemõpped jne käivad Dewey intuitsioonidega sama sammu. Rohkem elulisust! 
Hilda Taba doktritööst võime lugeda nagu nagu tänasest „Õpetajate Lehest”: „Kuna kasvatuse teadlikul juhtimisel ja planeerimisel on traditsioon eelistanud vaid ühte õppimisse puutuvate tegurite rühma, nimelt akadeemilist ainestikku, on õppekavad esindanud peamiselt selle ainestiku ülevaateid, ning käsitlenud õpilaste kohtlemist ja õppeprotsesside edaspidiseid tagajärgi üksnes niipalju, nagu näis olevat vajalik seoses ainestiku omandamisega.
Sellisel alusel edendatud kasvatus on kitsas kahes mõttes. Esiteks on kogemust mõjutavate tegurite koguhulgast õpetlikuks peetud ainult sisulist külge. Seda on teadlikult valitud ja pedagoogilisel otstarbel planeeritud. Teiseks on igasuguse kogemussisu hulgast ainsaks teadliku planeerimise objektiks valitud intellektuaalne akadeemiline õpe.”(lk 307)
Ikka rohkem elulisust! Maha tuupimine, faktid ja surnud kirjasõna! Kõik õpetatav tuleb võimalikult seostada eluga, tuua rohkelt elulisi näiteid jne. 
See kõik on väga tuttav. Miska pedagoogikast huvitatutele soovitaks Hilda Taba asemel lugeda deweyliku kasvatusteaduse teravat ja läbinägelikku kriitikat Hannah Arendtilt. Artiklis „Kriisist hariduse vallas” (kogumikus „Mineviku ja tuleviku vahel”, Ilmamaa, 2012) taandab Arendt sellise haridusteooria „hukatuslikud meetmed” skemaatiliselt kolmele veendumusele. „Esimene neist väidab, et on olemas lapse oma maailm ning lastest moodustunud ühiskond, mis on autonoomne ja tuleb niipalju kui võimalik jätta laste eneste valitseda.”(lk 217) Lühemalt: kõik need jutud lastele lapsepõlve jätmisest jne, mis kipuvad ignoreerima „tõsiasja, et laps on arenev inimolend, et lapsepõlv on ajutine elujärk, ettevalmistus täiskasvanueaks” (lk 220) ja et lapsi omapäi jättes jäetakse nad nö kärbeste jumala mõju alla. Samuti rõhutab Arendt, et mida erinevamad on lapsepõlves (sh koolis) kehtivad reeglid täiskasvanumaailma omadest, seda keerulisem ja valulisem on üleminek ühest teiste (seda üleminekuvalu on välja toodud paljudel hariduskonverentsidel; ei ole kerge hüpata lapsekesksest ja halastavast koolikeskkonnast, kus istuma ei jäeta, tööd saab alati järele vastata ja puudumisega lepitakse, halastamatusse neoliberalistlikku olelusvõitlusesse).
Teise hukatusliku veendumusena toob Arendt välja selle, et „[m]oodsa psühholoogia ja pragmatismiusu mõju all on pedagoogika arenenud üldiseks õpetamisteaduseks nii, et on end osanud täielikult vabastada õpetatava sisust” (lk 218). See probleem pole Eestis vahest nii akuutne. Küllap seepärast, et üle poole põhikooliõpetajatest ja ligi pool keskkooliõpetajatest on Eestis üle 50-aastased, üle 60 aastaseid on 16 protsenti ja alla 30-aastaseid vaid 7 protsenti.
Kolmas hukatuslik veendumus ongi Arendti järgi see, „mida uusaegne maailm on sajandeid uskunud, ning mis leidis süstemaatilise kontseptuaalse väljenduse pragmatismis – suudetakse teada ja mõista vaid midagi niisugust, mida ollakse ise läbi teinud. Niisuguse veendumuse rakendus haridusele on primitiivne, kuid endastmõistetav: asendada õppimine „tegutsemisega” niipalju kui võimalik. /---/ [Õpetaja tuleb] alaliselt õppivana hoida, nii et ta ei annaks edasi „surnud teadmisi”, vaid demonstreeriks pidevalt, kuidas teadmisi luuakse.” (lk 219). Lisaks veel „omistatakse erilist tähtsust mängu ja töö erinevuse kaotamisele, niivõrd kui see on võimalik – esimese kasuks /---/ Nii loobutakse lapsepõlve autonoomia nimel sellest, mis peaks last ette valmistama täiskasvanute maailma astumiseks: järk-järgult omandatavast töö-, mitte aga mängimise harjumusest.”(lk 219-220). Viimase üheks tunnuseks võib tuua näiteks selle tagasisideküsitlustes ilmneva tendentsi, et isegi ülikoolis hindavad tudengid loenguid esmalt selle kriteeriumiga, mis just mängu puhul on primaarne – huvitavus. Õppejõududele heidetakse harva ette ebasüstemaatilisust, õpetatava ebarelevantsust, pinnapealsust vms. Surmapatt on ikka loengu igavus! 
Arendti argumentatsioon on muidugi põhjalik ja paari siin toodud märksõna asemel soovitan lihtsalt sellega tutvuda. 


Mis siis kannatab progressiivse teooria, eluläheduse ja kogemuspõhisuse rakendamisega? Lühim vastus oleks, et mõtlemine. Tsiteerin Oswald Spenglerit: 
“Kuid alles sõnakeele mõjul kujuneb aktiivses virgeolekus välja tajumise ja arusaamise vastandlikkus, nende vaheline pinge, mis loomade juures on täiesti mõeldamatu, ja mida isegi inimeste puhul võiks pidada esialgu vaid harva teostunud võimaluseks. Sõnakeele areng kutsub esile midagi päris otsustavat: taipamine vabaneb tajumisest. /---/ Tajumisest lahutatud arusaamist nimetatakse mõtlemiseks.” (”Õhtumaa allakäik ” 2.kd, lk 21, autori kursiiv – M.K.) Hiljem ütleb ta otsesõnu: ”Tegelikult olemegi inimesed just sel määral, mil meie arusaamise võime tajumisest eraldub ning mõtlemise vormis loovalt mikro- ja makrokosmose suhetesse sekkub” (samas, lk 621).(mikrokosmos tähendab Spengleril inimese siseelu-sisemaailma, makrokosmos välist keskkonda, ümbrust).
Semiootikud ütleksid siin lihtsalt, et inimliku mõtlemise aluseks on sümboliline semioos. Ja taas tasub meenutada Jack Goody antropoloogia klassikasse kuuluvat uurimust ”Metsiku mõtlemise kodustamine” (e.k. 2005), mis näitab, et erinevus ”primitiivsete” ja ”arenenud” kultuuride vahel tuleb kirjaoskusest. Kiri on aga par excellence näide sümbolilisest märgisüsteemist (märgi tähendus on lahutatud tajust).
Lühimalt: pragmatistlik-kogemuspõhine suundumus püüab inimest iga närvilõpmega üha kontaktsemalt „maailma sulatada”, seevastu mõtlemine eeldab maksimaalset võimalikku eraldatust, lahtihaagitust. See väljendub argitruismis, et mõtlemiseks on vaja rahu ja vaikust, mitte meelelis-kogemuslikku ülestimulatsiooni. Pragmatistlik pedagoogika rõhub mittesümbolilisele semioosile, suurendab tajumise ja arusaamise seost, mitte ei vähenda. Selline metoodika on ideaalne õpetamaks kõike praktilis-kehalist, auto juhtimisest ja heegeldamisest müüriladumise ja moderntantsuni. Abstraktse mõtlemise arendamiseks aga sobib kõige halvemini. Samuti arendavad igasugused moodsad ja kõrgtehnoloogilised, piiksuvad ja vilkuvad multimeedialahendused last rohkem rõõmsa pärismaalase kui vilunud IT-spetsialisti suunas. Pole ka juhus, et Silicon Valley’s on autismi osakaal suurusjärk kõrgem kui ülejäänud ühiskonnas: looduse poolt kaasa antud meeleline pärsitus korreleerub positiivselt abstraktse mõtlemise suurenenud võimekusega.


Kummatigi on Hilda Taba tõeline PhD, ütleme, Philosophiae Doctor selle sõna parimas etümoloogias. Väitekirja ligi kahest ja poolest sajast leheküljest on kõva kakssada tuumakas ja nõtke filosofeerimine. Kusjuures see on väga hea ja orgaaniline, selge ja kirglik mõttetöö. Hoolimata suurtest juhendajatest on näha, et Taba on väga iseseisev mõtleja. On lausa hämmastav kui vähe on selles doktoritöö kohta viiteid. Kui ütlesin, et pedagoogikal on sellest tõlkest vähe võita, siis see oli täpsustav kitsendus. Hilda Taba väärib avastamist nii semiootikutel kui filosoofidel. „Kasvatuse dünaamika” on üks parimaid holistliku filosoofia näiteid eesti keeles. Hilda Taba kritiseerib seal põhjalikult staatilist, atomistlikku ja dualistlikku metafüüsikat ning inimkäsitlust, elukäitlus on selgelt organitsistlik ja evolutsionistlik (näiteks Hannah Arendt on minu üks väheseid, kes suudab käsitleda inimest olemuslikult ontogeneetilisena ja seda teadmist ka arvesse võtta). Inimorganism nagu iga muu elusorganism on ontoloogiliselt arenev ja aladetermineeritud, alati aktiivsena ümbruses (ümbruse mõiste on Hilda Tabal väga lähedane Jakob von Uexkülli Umweltile, omailmale). „Subjekt, mis on eraldatud objektist ja seega ka nende ühisest vastastikmõjulisest funktsioonist, on vaid abstraktsioon”(lk 132) kirjutab Taba. Ta ei väsi ka demonstreerimast biheiviorismi stiimul-reaktsioon-skeemi mehaanilisuse tobedust või psühholoogilise reduktsionismi ekslikkust. Elu on kõige sügavamas mõttes protsess ja seda ei saa kirjeldada staatiliste lõigetega sellest või kehana passiivses, newtonlikus ruumis, kinnitab Taba. Samuti ei saa laboratoorsetes tingimustes isoleerida uurimiseks üksikkogemusi, sest elu on orgaaniliselt mäluline ja igas uues kogemuses on eelmiste jälg. 




Hilda Taba doktoritööd lugedes meenus tahtmatult üks kommentaar Jaak Tombergi mäluteemalisest loengust, kus Henri Bergsoni käsitlus praagiti representatiivsest argikujutlusest välja kui „liiga hea mõtlemine”. Hilda Taba mõtlemine on samuti liiga hea, et keegi teine peale tema suudaks selle juurest hüpata nii asise ja piiratud dokumendi nagu riiklik õppekava juurde. Igatahes kummastav on näha, kuidas akadeemiline töö, mille sihiks ehk viimaseks peatükiks on „Mõtted õppekavast”, alustab keerukate mõttekäikudega elusa ja elutu eristusest.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:17 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


3. september 2015Pagulased, multikulti, rassism. Paar fragmenti. 
Ilmus „Äripäevas“ 3.09.2015 pisut lehesõbralikumaks toimetatult.
Eeldavad rahulikku täida-lüngad lugemisviisi, palun vabandust.



Ikka multikultist, rassismist ja eugeenikast


Pagulasteemast on nii palju räägitud, et ammendav ülevaade ületaks lehemahu suurusjärkudes. Seega toon järgnevates teesides välja mõned vähem levinud aspektid. 


1. Kas multikulti on väärtus? 
Lühim vastus: jah, on. Aga siin tuleks meelde tuletada, et väärtus tähendabki selles kontekstis kultuuri väärtust, mis tähendab, et seda ei saa selgitada kasu või mõistlikkuse kategooriates. Sellist tüüpi väärtusele orienteerumine võib olla ühiskonnale vägagi kulukas, aga selle väärtussüsteemi liige võib ajada uhkelt pea püsti ja teatada: „Me ei tee seda kasu pärast, vaid see on meie kultuuri väärtus!”
Mis kasu on moslemil Mekas käimisest? Tihti on see pööraselt kulukas, ebamugav ja paljud hukkuvad rüsinas. Õige vastu on: sest olla moslem tähendab sooritada palveränd Mekasse.
Hakata sellist tüüpi väärtusi kasukategooriatesse tõlkima on jõuetu advokaatlus.

2. Kas nn euroopalikud väärtused on toredad?
Mitte eriti. Sobib taas võrdlus palverännakuga Mekasse. See pole midagi hullu, kui moslemikogukond ei asu Mekast kaugel ja pole suur, aga see traditsioon muutub üha kurnavamaks, kui kogukond paisub ja levib. Natuke multikultit on tore, kuid palju on üsna põrgulik. Aga need on väärtused ja väärtuste juurest Exceli tabeliga ei vehita. Mis oleks kui eestlased jätaks laulupeo ära, sest seda raha saaks kasulikumalt kasutada?





3. Kas nn euroopalikud väärtused on mõistlikud?
Ei, need on lausa lollid. Aga nii ütleb juba kõrk kulturoloog.
Üks nn euroopalikke põhiväärtusi on üldinimsus, see tähendab, et inimestevahelised erinevused ei loe. Isegi kui sildiks on „Erinevus rikastab” kannab see väärtust, et inimeste vahelised erinevused ei loe. 
Häda on selles, et tegelikult loevad nii pärilikud erinevused kui kultuurilised erinevused. See lause paneb aga moodsa õhtumaalase võpatama, sest see on tema kultuuri ühe alusväärtuse otsene eitus. 
Aga teadus avaldab mõju aeglaselt, kui üldse. Küllalt on teadlasi maha löödud, küpsetatud jne.


4. Häda kultuurierinevuste pärast.
Kultuurierinevusi talutakse üsna hästi oma kultuuriruumi kõrval (kui see pole agressiivne, näiteks territoriaalsete pretensioonidega kultuur). Talutakse ka oma kultuuriruumi sees, kui tajutakse end turvaliselt. 
Kõige valulisem näide koodide paljususega ilmneb soolisel suhtlemisel. Piltlikult: noormees võib neiut solvata nii sellega kui paneb talle käe põlvele kui ka sellega, et jätab panemata, nii joogi eest maksmise kui maksmata jätmisega. 
Erilugu on veel maakultuuridega (kui see ikka on maakultuur, mitte kild linnakultuuri maal). Kujundlikult: oleks õilis sadism tuua kõrbepoeg või mägilane hangede ja rabalaugaste vahele. Pagan, loevad ka geograafilised erinevused! 
Suurlinnad on multikultilase päriskodu.


5. Õuduspilt laevatäiest tumedatest noormeestest
Kas nad on keskmisest agressiivsemad ja kriminogeensemad? Loomulikult, aga seda mitte nende rassi pärast, vaid selle pärast, et noored mehed on igas populatsioonis kõige agressiivsemad ja kriminogeensemad. Vanglad on lõviosas täidetud just noorte meestega ja seda üle maakera. Kuna neil puudub võimalus omakultuuriliseks sooliseks suhtluseks, siis on ka seksuaalne frustratsioon garanteeritud. 
Oh õud, loevad isegi soolised ja ealised erinevused!





6. Eugeenika
Rasside olemasolu eitamine on moodne kreatsionism st väärtuste nimel faktide eitamine. 
Nimetamatuseni kurikuulus Adolfi projekt meenutab eelkõige koerte tõuaretust st see oli põhilaadilt esteetiline. Tõukoerad aga ei ole eriti vitaalseid ja elujõulised, vaid tihti lausa elujõuetud. Mõned eriti puhtad koerarassid ei suuda iseseisvalt paljuneda, osad on pidevas agoonias, Saksa lambakoera tagasilla on äpardunud kunstnikud peaaegu düsfunktsionaalseks aretanud. Loomulikult toimivad kõik aretusprintsiibid ka inimliigil.
Nahkpeadele on mul teaduselt kehv uudis: rätipeade populatsiooni spermakvaliteet on parem kui eurooplaste populatsiooni oma. Peale kemikaalidega reostatud keskkonna on moodne meditsiin üheselt düsgeeniline. Igiammune väärtus Hippokratese vanne on muutunud mõneti oma vastandiks. Eesti meeste sperma kvaliteet on üks Euroopa parimaid, sest heaoluühiskonna mõju pole veel praegu siia jõudnud. Geenimaterjal paraneb seal, kus ellu jäävad tugevamad, mitte seal, kus praktiliselt kõik. Õhtumaade arstid suudavad juba mõnda aega suguküpseks inimisendiks poputada sellist geneetilist materjali, et sel puudub igasugune mõistuslik põhjendus ja see projekt on ühiskonnale väga kulukas. See on täiesti selge väärtus. 












Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:33 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. september 2015Pedagoogi rõõmud 


“Tüdruku ettekanne rääkis endale maja ostmisest. Toona oli majaostu puhul realistlik arvestada poole miljoni Norra krooniga. Tüdruk läks panka, rääkis, et peab tegema koolitöö intressidest, ja talle pakuti igakülgset abi. /---/Viimaks oli tüdruk välja arvutanud, et kõige soodsama laenu korral, arvestades oma tõenäolist maksevõimet, läheb laen talle kahekümne aasta pärast kokku maksma ligi 1,4 miljonit Norra krooni.
Õpetajana olin tüdruku tööga vägagi rahul ja kaasõpilased plaksutasid talle. Aga siis taipasin, et tüdrukul on hoopis midagi muud südamel. Tüdruk lisas, et tal on mõned küsimused. 
“Kui nüüd on nii,” ütles ta, “et minu sõbranna on linna kõige rikkama mehe tütar, ja kui tema tahab samuti endale sellist maja muretseda, siis võib ta pöörduda isa poole ja majaostuks raha küsida. Ja kuna tema isa on nii rikas, otsib ta need pool miljonit võib-olla kohe taskust välja ning sõbrannal tarvitseb vaid minna ja maja ära osta! Aga minul ei ole niisugust raha kuskilt võtta, kas siis tulebki maksta kolmekordset hinda?!”
Õpilane ütles seda kasvava umbusuga hääles ja ma nägin, et tal on tõsi taga. “Kas on tõesti nii, “ lausus ta viimaks, “et vaene peab maksma palju rohkem kui rikas?”
Langesin ka ise natuke näost ära, sest sain aru, et õpilases on hakanud pead tõstma terav ja halastamatult selge intellektuaalse mõtlemise võime, ja et see on viinud ta kohe vastuollu oma tundliku suhtumisega maailma, vastuollu usuga inimestesse ja nende õiglusesse, vastuollu headusega, mida eeldas ümbritsevatelt inimestelt. Sel silmapilgul ei suutnud ta tõesti taibata, et maailmas ongi asjad nii seatud, et vaesemad maksavad rikkamatele peale. Raske on sellesse karmi tõsiasja kuidagi suhtuda, kui võtta seda tervikust lahutatud mõistusliku tõena, samuti heidab see eraldiseisvana varju inimeste või täpsemalt täiskasvanute jutule ligimesearmastusest ja halastusest. Niisugune jutt võib mõjuda lihtsalt võltsilt.
Hetk enne tüdruku küsimusele vastamist jõudsin veel aru pidada: jah, tuleb vastata, aga kuidas ta seda võtab? Mis aitab säilitada inimese usku maailma headusesse hetkel, kui ta näeb  kõike uues valguses? Ja jõudsin mõelda: loodetavasti jätkub tal küllaga pilte, mis oma headuse, soojuse ja leplikkusega kaaluvad üles haava, mille lõikab külm analüütiline mõistuslik nuga.”
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
-Godi Keller “Südamega koolis”






“Niivõrd kui laps ei ole veel maailmaga tuttav, tuleb teda sellega järk-järgult tutvustada; niivõrd kui laps on uus inimolend, tuleb hoolt kanda selles eest, et uus asi suhetes maailmaga, nagu see on, küpseks viljakandvas suunas. Igal juhul tähendab hariduse andjate suhe noortega siin suhet nendega, kes esindavad maailma, mille eest nad peavad hakkama vastutama, kuigi see maailm pole nende tehtud ja kuigi nad võivad, kas salaja või avalikult, soovida, et see oleks teistsugune, kui see tegelikult on. Tulevast vastutust ei ole mitte juhuslikult antud pedagoogide hooleks. Täiskasvanud juhivad noori pidevalt muutuvasse maailma, ja mitte kellegi, kes keeldub kandmast ühist vastutust maailma eest, ei tohiks olla lapsi, nagu tal ei tohiks ka lubada võtta osa neile hariduse andmisest.”


- Hannah Arendt “Kriisist hariduse vallas”






“Sest nemad, nad olid ju minu lapsed, ega nad ju ise siia ilma tikkunud. Mina tõin nad ilmale, et las elavad. Aga nagu näha, ei kõlba maa veel elamiseks, siin ei ole laste jaoks veel midagi valmis: valmistasime küll, aga ei jõudnud korda! … Siin nad elada ei saa, ja kuskil mujal ei olnud neil kohta – mis meie, emad, tegema peame? Ega üksi ei ole ju ka mõtet elada…”
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
- Andrei Platonov “Ema. (Hukkunute nõudmine)”









“Seda ei juhtunud küll kuigi tihti, aga mul on siiski meeles mitu korda, kui mind klassist poole ladina keele lause pealt pealt minema viidi ning kuidas ma pärast nahatäit sama lause kallale asusin. Ja eksivad need, kes arvavad, et sellised abinõud ei aita. Nad täidavad oma ülesannet hästi. Tegelikult ma isegi kahtlen, kas klassikalist haridust on üldse antud või saabki anda ilma ihunuhtluseta.”
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->


- George Orwell “Oh noorus, oh rõõmud”
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:51 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
19. august 2015Isiklikud teadaanded 
Augusti teisel poolel otsustasin teha radikaalse sammu nooremasse keskikka, plaane olin teinud ammu ja märke üha kogunes. Vabandan kõigi ees, keda mu nooruse surmakrambid, selja-ajuga rähklemised ja agooniarapslemine kuidagi riivasid. Seda oli palju. 

Noorus tähendab ülevoolavat jõudu, vananedes peab hakkama üha enam kokku hoidma. Sestap varakeskealisele minule pole mõtet alkoholi pakkuda (alkohol võtab tohutult energiat).

Ostsin täna sõrmuse naisele, kes on eas, kus feminism on talle juba vaistlikult eemaletõukav. Sest feminism, nagu kõik (indiviidi)vabastusliikumised, teenivad tugevate isikute huve. Nende tuumkitš on kujutlus aheldatud jõust ja see ahel tuleb purustada. Nad on nagu aheldatud kutsikad, kes arvavad, et kui see kett purustada, siis nad suudavad hüpata taevasse. Tegelikult suudavad nad ainult ringi joosta. Ja sedagi ainult noortena. Ja kui nad aga kulunud hammaste ja kangete liigestega kodukuudi juurde tagasi roomavad, siis ei saa nad apelleerida õiglusele, vaid selle vastandvoorusele – halastusele.

Paljunemine on samuti väga energiakulukas, seda kõigil liikidel, aga inimesel veel eriti. Koos on ökonoomsem. Ja see „koos” tähendab paljus indiviidikeskse liberalismi pürgimuste vastandtendentsi. Kompromisse ehk oma õiguste ja huvide koomale tõmbamist. See ei ole lihtsam, see ei ole meeldivam, see on jõudusäästvam.

Praktiliselt kogu vägivald naiste vastu on lähisuhtevägivald. Miks nad seda taluvad? Miks nad ei jaluta „vabadusse”? Sest vabadust suudab taluda vaid tugev. Kõigil liikidel. Öeldakse, andku riik neile jõudu! Aga ka riigi jõuvarud on piiratud ja heaoluühiskonna jõumaksimum on juba suuresti seljataga. Feminism on pelgalt üks paljudest näidetest, mil ontogeneesi algkiirendusest tulenevat jõukasvu peetakse isikliku tegevuse tulemuseks. Ja pöördumatuks.


Õigus pole aga jõud, vaid nõrgema palve tugevamale.


Liberaalhumanismi (nn läänelikud väärtused) keskne hoiak, millel on meil veel lokaalne võimendus, sisendab uskumist, et inimese sünd on kangelastegu ja eksistents kui selline on teene. Inimene on kõrgeim väärtus. On, aga pole kõrgeim jõud.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Optimistlike globaalprognooside avalikustuste taga on enamasti ceteris paribused ja eeldused märkimata. Jah, Maa suudab toita praegust populatsiooni (kui kõik inimesed lähevad taimtoidule, kui logistikat ja selle energeetikat ei arvestata, kui väetistoodang toimub samas mahus, kui jätame veekulu välja jne). Ka võime neid asju mõista käib paljudel üle jõu. Olgu intellektuaalselt või psühholoogiliselt. Lootus annab inimestele faktide suhtes resistentuse. Aga ei anna tulevikku.  




Ja lihtsaim ja loogilisem lahendus ongi rehmata käega „igasugusele targutamistele”, võtta ka BBC dokke ühe meelelahutusžanrina teiste seas jne. Isegi minul, kui kõik läheb plaanide järgi, on käest libisemas lootus, et mu laps täidab oma isa unistuse – olla sündimata. 
Nikos Kazantzakise teoses „Viimne Kiusatus” on Jeesuse viimaseks, suurimaks kiusatuseks just luua pere ja kodu. See kiusatus on tuttav paljudele loojatele (ja üldisemalt karjääriinimestele). Eesti naisloojatest on mul enim kahju, sest kui nad midagigi väärt on, siis on nad oma parimatel viljakus-aastatel end üles töötanud ja seda siis selleks, et avastada, et nende õlgadel pole Põhiseaduse preambul, vaid põhutuustike. Meestel pole taipamisega nii kiire.

Jeesuse-eas mees on oma mitmete võimete tipul. Küll tassib ära ka kaks risti. Põhutuustike üksi litsuks küll vastu maad.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 00:49 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. august 2015Aristotelese "Poliitika" ja Kreekamaa allakäik 
Ilmus ajalehes „Eesti Ekspress” 05.08.2015 väikeste kärbetega ja joonealuste märkusteta
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->


Sõnadelt tegudele ehk Kreekamaa allakäik
Aristotelese „Poliitika” eestinduse ilmumise puhul



Mihkel Kunnus
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->


Sokrates oli Platoni õpetaja ja Platon omakorda Aristotelese õpetaja. See kolmik on õhtumaise mõttekultuuri aluseks. Kuna Sokrates ise midagi kirja ei pannud, siis tihti piirdutakse Platoni ja Aristotelesega, kelle suuruse ja mõju kirjeldamisel ei väsi kommentaatorid võistlemast, kes suudab vägevama ülivõrde välja nuputada. 
Kogu Euroopa filosoofia polevat muud, kui ääremärkused Platoni töödele, kinnitas Alfred North Whitehead(1861-1947). Keskajal oli Aristotelese autoriteet nii suur, et talle viidates öeldi lihtsalt Filosoof. Tänini suurima maailmausundi katoliikluse keskne teoloog püha Aquino Thomas ehitas kogu katoliikliku teoloogia suuresti Aristotelese filosoofiale. Katoliku rüpest sündis hirmsa tüliga Saksamaal protestantism, millest omakorda õige sarnaste isatapjalike tuhudega üha rohkem ilmalikustuv humanism (Selle tüli rahvalähedasemad siirded on praegugi ülimalt aktuaalsed, tuntud näiteks kultuurisõja nime all või nn lillaroosade ja nn sallimatute vastasseisuna<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->). 


Nendest tülidest kasvas üsna orgaaniliselt (ja jälle õige isatapjalikult) välja moodne loodusteadus – võib ehk öelda, et suurima mõjuga vaimne suundumus inimkonna kui terviku ajaloos üldse. Suur Vene geokeemik Vladimir Vernadski(1863-1945) välmis mõiste noosfäär, mis tähendas mõistuse läbi tekkinud mõjutusi ja keemilisi ümberkorraldusi planeedil. Ja just loodusteaduste teke paisutas Maa noosfääri nii (hirmutavalt ja ohtlikult) hõlmavaks, et kliimaproblemaatikaga peavad praegu tõsiselt tegelema tänapäeva mõjukaimad inimesed, nii Rooma paavst kui USA president. Maa on aga Universumi osa ja seega võib öelda, et eelmainitud filosoofid on kosmiliste tagajärgedega mõtlejad (see oli nüüd minu panus sellesse ülivõrdevõistlusesse).


Et tulla tagasi Maa ja maa peale, teeme nüüd sümboolse märkuse: Sokrates, Platon, Aristoteles – nad kõik olid kreeklased. Veelgi paremini töötab see saksa keeles: Sie waren Griechen, Gottverdammt!
Täpsemaks selgituseks on paslik pöörduda suure saksa kultuuri- ja ajalooteoreetiku Oswald Spengleri (1880-1936) peateose poole. Tsiteerin.
”Teooria-inimesed eksivad väga, kui nad arvavad, et nende koht on suurte sündmuste eesotsas ja mitte tagatipus. See tähendab täiesti valesti hinnata rolli, mida etendasid politiseerivad sofistid Ateenas või Voltaire ja Rousseau Prantsusmaal. Riigimees „ei tea” alati, mida ta teeb, kuid see ei takista teda tegemast seda, millega kaasneb edu; poliitiline doktrinäär teab alati, mida tuleb teha, ometi on tema tegevus, kui see ei piirdu paberimäärimisega, ajaloo kõige edutum ja seega väärtusetum. Ebakindlatel ajajärkudel, nagu näiteks atika valgustusajal või Prantsuse ja Saksa revolutsiooni päevil, tuleb liigagi sageli ette ülbust, et kirjutav ja kõnelev ideoloogia, oma kohta tunnetamata, tahab süsteemidega tegelemise asemel mõjutada rahvaste tegelikku käekäiku. Kõigi oma põhimõtete ja programmidega kuulub ta kirjanduslukku, mitte mujale./.../ Platon ja Rousseau, vähematest vaimudest rääkimata, võisid ju oma abstraktseid riiklikke moodustusi konstrueerida, kuid sel polnud mingit tähtsust Aleksandri, Scipio, Caesari ega Napoleoni jaoks (nagu ka nende kavatsuste, lahingute ega reaalsete lahenduste suhtes). Targutagu need esimesed pealegi saatusest – teisi rahuldab see, et ise saatus olla”<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->.


Spengler mõistagi liialdab siin ekslikkuseni, ent suund, millele ta osutab, on võtmeline küll. Nimelt teo ja sõna (mõtte) suhtele. Mõtlevad ju sakslasedki tihti enne tegu, aga nagu on öelnud ülimõjukas saksa teoreetik Karl Marx(1818-1883), filosoofid peaksid maailma mitte pelgalt kirjeldama, vaid ka muutma. Ta ütles seda tsirka kaks ja pool tuhat aastat pärast Platonit ja Aristotelest ja see on üks ta kuulsamaid tsitaate. Küllap seetõttu, et tegu oli tõeliselt põrutava ideega.
Esimene kreeka vaimuga tüli norinud saksa vaim, keda siin essees mainisin, – protestantismi lähtekuju Martin Luther – oli veendumusel, et töö on inimese kui sellise hingeline kutsumus ja tööl endal on lunastav toime (mõelge siin näiteks Vargamäe Andresele). Saksa sotsioloogiaklassiku Max Weber arvates aitas see kapitalismi võidukäigule oluliselt kaasa. Karl Marx läks Martin Lutheriga samas suunas, ent kaugemale: veel vähem jumala- ja veel rohkem töökultust.


Aristotelese „Poliitikast” rääkides mainitakse sageli, et kõige aegunumad on selles need kohad, kus ta räägib naistest ja orjadest. Aristotelese järgi on see loomulik ja hea, et ühed alluvad teistele, orjad orjapidajatele, naised meestele. Väikse liialdusega võib öelda, et need kohad on samas ka olemuslikumad. Aristotelese paljutsiteeritud määratlus inimesest kui ühiskondlikust olendist tähendab muu hulgas just seda, et on loomulik ja hea, et üks inimene allub teisele, et üks juhib ja teine teeb (NB! See väide pehmendub lausa triviaalsuseks ka tänapäeval, kui taibatakse arvesse võtta ontogeneesi st tõsiasja, et inimene sünnib ja sureb väetina ja suudab elus püsida neil eluetappidel ainult teenindatavana ehk orjapidajana. Täiskasvanu on väikelapse ori, kes peavad kuuletuma igale ta nõudmisele).

Populaarse seletuse järgi olevat Aristotelese koolkond saanud peripateetikute nimetuse õpetaja ja kuulajate ringijalutamise tõttu (kr. peripatein) vestluste ajal. Nad jalutasid sooja Kreekamaa päikese all ja vestlesid, orjad teenindasid neid, tõid näiteks süüa ja veini.
Nad rääkisid, et naised on loodud alluma meestele, et osad inimesed on loomult orjad ja osad valitsejad, et monopoolne käitumine võib olla kasulik ja röövretkedki on loomulik viis elutarvete hankimiseks.
Kreeka esiisade hääl kaigub meie ühiskonnas tänini, lihtsalt ajapikku on lisandunud uusi, protest(ant)likumaid hääli nagu „Vabadus! Võrdsus! Vendlus!”, „Kes ei tööta, see ei söö!”, „Köögitüdrukki võib riiki juhtida!”, „Occupy Wall Street!”.


Aristotelese „Poliitika” on armas, ehtkreekalik targutus, ohutu nagu kiisupoju, seda ei saa kuidagi võrrelda näiteks sakslaste Marxi ja Engelsi traktaatidega (või ptüi-ptüi-ptüi vana Hitleri enda omaga. NB! ka tema partei oli töölispartei). Miskipärast viimaste innukal rakendamisel hakkavad kohe kerkima ka laibavirnad (vaadake mis juhtus, kui niigi töökate hiinlaste kätte saksa filosoofia sattus! Pea 80 miljonit laipa! Ja kuidas Marx venelastele mõjus! Phuh!).


Filosoofid on tarkusearmastajad ja nad otsivad tõde. Teooria, mis kinnitab, et alguses oli sõna, lubab, et „te tunnetate tõde ja tõde teeb teid vabaks”(Jh 8.32). Oponeeritakse: „Arbeit macht frei!”<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]-->
Kuna kumbki täieliselt võita ei saa, siis on konflikti vältimise lahenduseks ainult lepitus. Näiteks tuleb võtta kummaltki üks keskne voorus: kreeka vaimult mõõdukus ja saksa vaimult töökus. Emma-kumma vastu ka patustada, ikka häda kaelas. Ole siis mis rahvusest tahes.


Igatahes tundub, et Kreeka ja Saksa  konfliktil on alati väga kaugeleulatuvad ja murrangulised tagajärjed. 




<!--[if !supportEndnotes]-->


<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Näiteks SAPTK-i suvine ringreis 20.-27. augustil keskendub just kultuurisõja teemale. Ülima põhjalikkusega on seda konflikti kirjeldatud Thomas Manni suurromaanis „Võlumägi”.
<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Oswald Spengler „Õhtumaa allakäik” 2. kd, tlk Mati Sirkel ja Katre Ligi,  Ilmamaa, 2012, lk 32-33
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> Saksa k. „Töö teeb vabaks!”, loosung koonduslaagri väravatel 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:11 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
18. juuli 2015Miks ma ei kirjuta Andrus Kivirähast? 
Ilmus neljandiku võrra lühemalt ajalehes „Sirp” 17.06.2015




Miks ma ei kirjuta Andrus Kivirähast? Mõtteid kirjanduslikust käibes ja staarkriitikutest<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->

Mihkel Kunnus




Lugejale teadmiseks, et käesolev tekst on üldistatud vastuseks küsimusele, mille püstitas Jürgen Rooste oma vastukajas „Keeles ja Kirjanduses” ilmunud Janika Kronbergi 2013-2014 aasta kriitikaülevaatele<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->. Tsiteerin: „Küsimus ongi, miks Kunnus, kes võiks olla selle [kriitilise analüüsi – M.K.] esirinnas, ei rebi maha me loetud lektüüri esiklassikuid, kes on laisaks muutunud – ma ei jaksa küll neid lugeda lõpuni –, vaid piirdub Kiviräha, Õnnepalu, Muti ettevõtmise asemel noorte algajate kirjanike tõmbamisega tollele oma Prokrustese sängile.”

Kivirähk, Õnnepalu, Mutt – suurepärane näitevalik. Vastan. Ma ei ole kirjutanud Andrus Kivirähast, sest ma olen tema positsiooniga kõigiti rahul. Ta on kultuuriväljal puhas positiivsus. Ta kirjutab hästi, mõnusas mahlakas, pisut talupoeglikus keeles, öeldu on mõistlik jne. Ma kirjutaks temast siis, kui ta kuidagi varju kipuks jääma, aga ta on vist kõige rohkem tähelepanu pälviv kirjanik üldse ja seda täiesti teenitult (seda muidugi ka raadio, teatri ja kolumnide tõttu). 
Tõnu Õnnepaluga on ka kõik hästi. Tema lugejad lausa armastavad teda. Selline armastus aga tähendab kahte asja. Armastajatele kriitikat kirjutada pole teda mõtet, sest sel pole mingit positiivset mõju, teiseks, mida Õnnepalu ka ei kirjutaks, seda loetakse ikka mõnuga ja tänulikult. Ja see kõik on jällegi väga kiiduväärt, sest ta valdab suurepäraselt keelt, on erudeeritud, selgelt arutlev, jne. Tõsi, tema „Raadio” kohta pole ma väärilist retsensiooni kohanud ja sellest kirjutamist olen korduvalt mõelnud. Hunnik märkmeidki tehtud. 
Mulle on jäänud mulje, et Mihkel Mutiga on see häda, et noorem põlvkond teda eriti ei tunne, ometi on tema teostes nii palju ajaülest, mis noorintelligentsi võiks puudutada. Ja see on väga kahetsusväärne, mistõttu olengi Mutist ka pikemalt kirjutanud. 


Niimoodi alustanuna peaks pilt olema juba üsna selge – selles lahingus (mitte sõjas!) olen lihtsalt Roostega vastasrindel. Mul puudub igasugune huvi neid kuidagi „maha rebida”, lausa vastupidi. 
Miks?


Lisaks juba toodu põhjendustele on asi „kirjanduslikus käibes”. Nagu Rein Veidemanni kirjast tänavuse kirjandusteaduste suvekoolist osavõtjatele võis lugeda: „Me peame täna rääkima samamoodi „kirjanduslikust käibest”, nagu see on tähtis turumajanduse tekitajana. Tõsi, mõnikord võib-olla küll käive suur, aga firma ikka kahjumis, nagu Estonian Airiga juhtus mõne aasta eest. Eesti kirjanduse käive on samuti enneolematult suur, aga küsimus, mis jääb sõelale (mis on selle esteetiline kasum?), üha aktuaalsem.”
Nõus. Ja pole mingit vajadust kirjaduslikku käivet suurendada. Viimane asi, mida kirjandusellu vaja, on tempo lisamine. Kirjandus on üks neid valdkondi, kus eesliide kiir-, on eesliite rämps- sünonüüm (vrdl kiirtoit, kiirkõrgharidus jms).


Selles asjas satuvad Jürgen Rooste poolele erinevatel põhjustel veel kirjastajad, raamatukauplused, noored ja ambitsioonikad uustulijad ning võibolla ka mingi klikimeedialikult pidevas uudsusnäljas lugejaskond (viimase olemasolu on küll vist pelgalt loogiline võimalikkus).


Kolmandaks, kas kirjandus on pigem jalgpall või 100m jooks? Kas tähelepanuväärseks sündmuseks on uus supertulemus või lihtsalt see, mis parasjagu toimub? Kui aega jagub siis mõistagi mõlemat – klassika ja uudiskirjandus – , aga kui aega vähem ja peab valima, siis isiklikult kaldun pigem supersooritusi eelistama.  


Selle punkti juures kügeleb ka visahingeline kultuuriklišee tolmunud ja kuivast klassikast ning nooruse mahlakast värskusest („Värske Rõhk”,eks!). See kultuuriklišee on adekvaatne kirjanduselulises (ja autorifunktsioonilises) aspektis. Noortel autoritel on tõesti uued näod peas ja reeglina ikka rõõsamad ja säravamad. Kummatigi kirjanduse enda aspektist on lugu pigem vastupidine. Epigoonlus on kirjanduse uustulijate põhižanr ja erinevad klišeed põhivõtteiks (mõistetav, nad ju näitavad: ”Näete, ma pole kehvem, ka mina suudan niiviisi!”). Samuti on noorte tulijate teemadering reeglina väga konservatiivne. Võtame või näiteks enimkiidetud ja tunnustatud (põhjendatult!) noorautori Kaur Riismaa, keda Jürgen Roostegi täiel jõul promonud. Tema viimased kaks raamatut – „Pühamägi” ja „Pimeda mehe aiad” – on kaks suurepärase keeletunnetusse ja kompositsioonioskusega variatsiooni täiesti klassikalistele romantilistele motiividele.
Oh kullatolmune noorus! Ent kellelt leiame läbinägelikku kujutust viimase aja elutunde suurimast ja revolutsioonilisemast tegurist – sotsiaalmeedia tulekust ja mõjust? Mihkel Mutilt (s. 1953)! Romaanis „Kooparahvas läheb ajalukku” on sel teemal omaette miniessee. Ehk kelleltki veel? No pagan, Erik Tohvri (s. 1933!) üllitab romaani „E-armastus” ja Rein Kilk (s. 1953) vormieksperimentaalse asja armastusloost e-kirjades<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]-->!
Pigem teenimatult palju tähelepanu pälvinud Janar Ala debüüt „Ekraanirituaalid” on samuti kaugelt rohkem uusmeedia mõju näiteks kui selle (kriitiliseks) reflektsiooniks või esteetiliseks üldistuseks. Ütleme, kuigi ka tõsine maamees võib tunnistada, et viiksuv kiisupoeg on armas, paneb ta adra ette siiski hobuse.  
Luules imiteerivad trenditeadlikumad noored fs-i, veelgi vähem eruditsioonist rikututel riimuvad kuupaistel arm ja saatus karm, romaanid kipuvad olema variatsioonid „Kuristik rukkile”, vaeslapse-tuhkatriinuloole vms. Need on muidugi liialdavad ja kiuslikud üldistused<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]-->, aga siiski palju vähem elukauged kui see surematu ja igitotter stamp tolmunud klassikutest ning erksa- ja värskepilgulistest noortest. Mitte bioloogiline noorus, vaid eruditsioon ja lugemus teevad vaimu nooreks ning võimaldavad välja murda stampidest ja klišeedest. Näiteks Tartu noorte kirjandusüritustel on tihti lõviosa kogu ruumi vaimuerksusest, teravmeelsusest ja sõnaosavusest koondunud ühele toolile, nimelt sellele, millel istub klassikaline filoloog, kreeka ja ladina mõtlejate ja kirikuisade tekstide süvauurija Marju Lepajõe (s. 1962). 


Kelle tundlad aistivad kõige ergumalt ajastu hõngu, hoiavad kätt elu pulsil? Küll mõõtkavalise ja huvialase varieeruvusega, ent siiski tunduvad ka selles asjas nii Kivirähk, Õnnepalu kui Mutt kuuluvat parimate hulka. See pole karvavõrdki noorus-on-hukas-stiilis papatsemine. Lihtsalt noorel inimesel puudub paratamatult piisav ajaline perspektiiv, samuti on raskem teha vahet endast ja keskkonnast pärinevatel mõjuritel, sest ka ise muututakse parasjagu väga kiiresti. 
Nooruse trumbiks võib tuua küll eredaid tundeid, ent need ise pole ju veel looming! Loomingu veel üheks vältimatuks eelduseks on keskmist ületav (kirjalik) väljendussuutlikkust, mis omakorda eeldab ande ja töökuse sünergiat. Nii meenubki „isiksust piiravate õpside” surve alt pääsenud teismeliste eluavaldusi lugedes (Nihilist.fm-ist leiab keni näited hulgi) Jaan Oksa laused aastast 1908:
”Sealt kusagilt ei jaksa vana põlenu enam tagasi tulla, kui neitsipuhastes ajudes igasugused tüütavad käärimised on olnud – pärast seda, kui toores ilmaelu järelejätmata nooruse vaimustuse kallal valusat vägivalda on tarvitanud. Nooruse ihade ummistunud väljakäikudel haudub sügelev valu.”<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]-->


Mõistagi kirjandus vajab kirjanduselu ning staarikultuslik üldsuundumus januneb püsivalt just noore liha, mitte erksa vaimu järele. Seega on Jürgen Rooste järeldus igati loogiline: „Head kirjandust on suht palju, üsna palju, aga see ei pääse kunagi lugejateni, kui igapäevameedias ei hakka troonima staarkriitikud (mitte, et ma usuks, et seegi päästaks, aga neid võiks mõned olla), kes on sama andekad ja teravad (nagu parimad kirjanikud) ja kes viivad kirjanduse massidesse”<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]-->. Paraku on see järeldus eelkõige loogiline, nii nagu on loogiline see, et parim rohi gravitatsioonilise tõmbumise vastu on gravitatsiooniline tõukumine. Ei saa vaielda, aga praktikut see järeldus ei aita.
Näiteks kuidagi ei paindu keel Marcel Reich-Ranickit staarkriitkuks nimetama. Reich-Ranicki oli pigem Autoriteet suure algustähega, aga igasuguse autoriteetsusega on üha laieneva demokraatlikkuse ajastul kehvasti. Vabadusjoovastust võib tunda ainult senikaua, kui jõuab kohale arusaam, et hierarhiapuudulikkusega kaasnevad ka kõik need demokraatia puudused, mille kurikuulsad lühisõnastused pärinevad Winston Churchillilt (parim argument kirjadusdemokraatia (et mitte öelda lugemise!) vastu on 15 minutiline tutvumine keskmise raamatuga jne).
Eesliidet „staar-” sõna „kirjanik” või „kriitik” küljes on raske ettekujutada muu kui deminiuitiivina, tõsiseltvõetavuse ja autoriteetsuse vähendajana. Kuigi teatud populariseerimisele viitav iva siin kahtlemata on ja just sellele viitab ka Rooste: „kes viivad kirjanduse massidesse”. Loomulikult ei ole populaarsuse ja kirjanduskvaliteedi vahel vääramatult pöördvõrdeline seos, vabalt saab kirjandus olla korraga nii kõrgkvaliteetne kui populaarne, näiteks Kivirähk, Õnnepalu ja Mutt. Njah. Tundub, et ring sai jälle täis.


Aga mitte täiesti. Alles rääksime noortest ja värskest lihast! Jah, kirjanduselu, koht, kus autori liha, nägu ja tegu, elulugu ja looming ühte sulavad, meediakära, persoonilood ja seltskonnakroonika. See on lektüüriselektsiooni suunav valdkond, kus konkurents käib hoopis teistel alustel, kus analüütilise kirjanduskriitika alusteesides väidetu – empiiriline autor ja teose minajutustaja ei ole samastatavad, prototüüpide seostamine reaalsete inimestega on viga jne – ei kehti absoluutselt. Vastupidi, need on ühed suurimad tekstivääristajad ja lugejamagnetid.


Masse võiks mõjutada siis ehk just selline kriitik, kes hoopis selle tõsiasja aksioomiks võtab (st ideaalis oleks nagu karismaatiline rahvaversioon Elli Soolost). Ometi karistab Jürgen Rooste Janika Kronbergi ettevaatliku piiriületuse kohe ära. Tsiteerin:
” Küsimus ongi, miks Kunnus, kes võiks olla selle esirinnas, ei rebi maha me loetud lektüüri esiklassikuid, kes on laisaks muutunud – ma ei jaksa küll neid lugeda lõpuni –, vaid piirdub Kiviräha, Õnnepalu, Muti ettevõtmise asemel noorte algajate kirjanike tõmbamisega tollele oma Prokrustese sängile (seda sängi – ühe Kelly Turgi luuletuse kaudu – mainib ka Janika Kronberg, öeldes, et kas see liialt elu ja kirjanduse piiri ei lõhu, aga Turk ei ütle ses luuletuses kuskil, et ta kõneleb Kunnusest, seda on öelnud mu moodi kriitikud, samas kui Kunnus oma arvustustes küll ilukirjanduse piiridel võbeledes ja siukest fiktsioonesteetikat luues ikkagi kõneleb päris autoreist. Kronberg astub siin totaalselt ämbrisse, ilusasse sügavasse ämbrisse, sest Turgi tekst on puhas ilukirjandus, mida Kunnuse ega Kronbergi omad ei ole!!!)”.


Sellised ülivõrded on kummalised, kui arvestada kuivõrd ettevaatlikus ja tingivas sõnastuses ja nö allikakriitiliselt Janika Kronberg selle „totaalse” sammu teeb: „Kriitik saab oma obaduse ka Kelly Turki luuletuses „Mõlgutused pärast trenni” (2014). Suuliselt levinud pärimuse (et mitte öelda klatši ning anda mõttekäigule folkloorne ülevus!) järgi võiks siin näha kirjaneitsite ja poetesside ringkaitse sõnastust kriitik Mihkel Kunnuse vastu, teisalt märgib see ühtlasi luule ja elu ning kriitika ja elu piiride ohtlikuvõitu ületamist.”<!--[if !supportFootnotes]-->[7]<!--[endif]-->


Tõesti, Turk ei ütle ses luuletuses kuskil, et ta kõneleb Kunnusest. Kui Turgi kogumikku arvustav Rooste kirjeldab oma samastusmeetodit veel lihtsalt ära tundmise kaudu „Jah, lõbus on ära tunda ülevõlliaasimist Mihkel Kunnuse kallal („mõlgutused pärast trenni“, lk 53-54)”<!--[if !supportFootnotes]-->[8]<!--[endif]-->, siis Sveta Grigorjeva ei jäta oma arvustuses mingit muud võimalust:
”Seetõttu on rolliluuletustest minu absoluutne lemmik „mõlgutused pärast trenni“, mis räägib Mihkel Kunnusest (lk 53). (Siinkohal tuleb aga paratamatult tõdeda – ilma Mihklita oleks Eesti kirjanduselu vist ikka üsna igav./.../).”<!--[if !supportFootnotes]-->[9]<!--[endif]-->  


Võimalik, et Kronberg peab oma totaalämbrist välja astuma, et väärilisematele ruumi teha,  aga ka on võimalik, et Rooste ja Grigorjeva kriitika on erinevalt Kunnuse ja Kronbergi omast puhas ilukirjandus, aga samuti pole võimatu, et Sveta Grigorjeva ongi see oodatu – esimene staarkriitik! See, kes analüütilise kirjanduskriitka alusteesides väidetu põlglikult kõrvale lükkab ning ilukirjanduse, kriitika ja elu igandlikust eristamisest suveräänselt üle on. 
Ei oska öelda, kas Jürgen Roostet peaks see hüpotees hirmutama või rõõmustama. Selline kriitikaviis põlistaks kirjanduselulist status quo’d veelgi, peaksid noored andekad tulijad nüüd ju silmapaistva kirjutamisoskuse kõrval omama ka silmapaistvat elu. Tõesti ei oska öelda, kas Jürgen Roostet peaks see hüpotees hirmutama või rõõmustama.

<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->





<!--[if !supportEndnotes]-->



<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Kirjutise aluseks on osaliselt Kirjandusteadlaste V suvekooli ettekanne
<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Jürgen Rooste: kirjanduskriitika allakäik. 30.04.2015 http://kultuur.err.ee/v/kirjandus/arvustused/22a10a76-fd5a-4767-8b8a-b3ff1c3248dd
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> Erik Tohvri „E-aarmastus”, Varrak, 2011;Rein Kilk „Armastus e-postis”, Ilmamaa, 2013
<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]--> Teaduslikuma ja objektiivsema ülevaate noor(te)kirjandusest saab näiteks Ave Mattheuse artiklist „Noor(te)kirjanduse plahvatus”, „Looming” nr 9, 2010
<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]--> Jaan Oks „Otsija metsas”, Ilmamaa, 2003, lk 152
<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]--> samas
<!--[if !supportFootnotes]-->[7]<!--[endif]--> Janika Kronberg: Parnass ja agoraa. Hajamärkmeid eesti kirjanduskriitikast 2013–2014, 27.04.2015 http://kultuur.err.ee/v/db4792bd-a8a3-440d-bc46-30d1a172f234


<!--[if !supportFootnotes]-->[8]<!--[endif]--> Jürgen Rooste. „Esimene idee pole alati parim”, 19.11.2014, http://kultuur.err.ee/v/kirjandus/8c553778-1a2a-4ef8-ab24-206a0bab7196
<!--[if !supportFootnotes]-->[9]<!--[endif]--> Sveta Grigorjeva „Edasiskrollimisest ja kirjanduse tegemisest”, „Vikerkaar” nr 4-5, 2015
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:11 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
10. juuli 2015Kaur Riismaa "Pühamägi" ja "Vaese mehe aiad" 
Ilmus ajalehes EPL 10.06.2015 nii sõnastuselt kui vormistuselt pisut toimetatuna.




Kaks kerget suvelugemist romantilistele hingedele

Mihkel Kunnus
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kaur Riismaad on kõvasti kiidetud ja tunnustatud. Õigustatult. Võib-olla küll mitte kõige paremate ja täpsemate põhjendustega alati, aga tema populaarsus ja loetavus peaks head meelt tegema igaühele, kellele eesti kultuuri ja keele saatus korda läheb. Populaarseks saada on tal head eeldused seetõttu, et ta keelekasutus on lihtne ja ei nõua pingutust, samas täpne ja elegantne. Küllap lood ise kõnetaks eelkõige temaealisi ja nooremaid, tähendab, gümnaasiumi- ja ülikooliealisi.
Kõige teravamalt on minu mälu järgi Kaur Riismaad arvustanud Eugen Põld<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->. Samuti õigustatult. Kirjutasin ja küsisin temalt arvamust ka nende kahe raamatu kohta. Autori loal toon siin ära ta (enda toimetatud) vastuse. See on järgmine:
  
„Kaur Riismaa on romantik. Võiksin isegi öelda, et lootusetu romantik. Ja ikkagi poleks ma võimaliku lugeja jaoks veel midagi ära rikkunud. Õige lugeja jaoks vähemasti. Sest romantikaarmastajale on mõlemad sõnad positiivse kõlaga – nii lootusetus kui romantik. Olgu, nüüd juba olen natuke rikkunud.  Esiteks ma kasutasin sõna „sest”, mis tähistab pahatihti intellektuaalset järeldusseost (ehk siis midagi antiromantilist), teiseks tekitasin nõnda võimaluse seada kahtluse alla veendumus, et romantik ja lootusetus on positiivsed nähted. Tõestuseks võite ise veenduda, et eelmine lause kõlas pigem antiromantiliselt. Isegi kuidagi tigedalt või õelalt. Nii ongi. 


Lootusetusi on muidugi mitut tüüpi ja kõik pole kaugeltki romantilised. 
Aga no Koidu ja Hämariku armastuse lootusetus on nii romantiline, et tee või püksi. Just, tee või püksi! Ütlen seda teadliku (vastu)mürgisusega, sest püksi tegemine on karjuvalt ebaromantiline. See on ju proosa ja titemähe! Võtke või selline mõtteeksperiment: Romeo mürgikogus ei osutunud piisavaks ja surma asemel saabus pidurdamatu kõhulahtisus. Vaat, just! Romantilisi suitsiidikuid ei ravi miski paremini kui detailne kujutlus nende laiba esteetlisest tülgastavusest. Surm ise on kohutavalt romantiline, eriti veel vastamata armastuse pärast või vägivaldselt takistatud armastuse pärast.


Romantilise poeedi üks keskseid unelmaid on olla maetud vaatluspunktis, aga seda justkui Lumivalgeke klaaskirstus (närbumatu ilu ja noorus!) või siis maetuna sammaldunud hauakivi alla, millesse on graveeritud igavese etteheite ja õhkena –  „See, keda ei mõistetud”.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Mittemõistmine on taas väga romantiline. Saladuslikkus üldse. Seepärast romantikud kasutavad sõnu pigem varjamiseks kui näitamiseks. Mõistatuslikkuse ja salapära loomisega romantilised loojad tegelevadki ja selle pärast neid armastatakse. Ja sellepärast ongi nad vaenujalal analüütilise intellektiga, mis muud ei teegi kui aina paljastab ja analüüsib, see tähendab, hävitab mõistatuslikkust ja salapära.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Teadmine, et poodu nägu pundub üles ja sooled tühjenevad mõjub romantilisele suitsiidikule palju hirmutavamalt kui panustamine mingile vastutustundele või mahajääjate leinale. Vastutustunne puudutab eetikat ja mahajääjatele kaasatundmine empaatiat, aga need on ebaromantilised omadused. Romantik jumaldab ilu ja selle ilu altarile toob ta kõik. 
Seepärast mind häiribki, kui Riismaa puhul toonitatakse tema empaatiavõimet. Empaatia on võime tajuda teise tundeid, emotsioone ja vajadusi, aga romantik loob erinevaid kujutlusi oma peas. Kui romantik näeb, kuidas hilisel õhtutunnil istub üksik neiu bussijaamas ja vaatab pinevil pilgul kaugusesse, siis ta kujutleb, kuidas see neiu ootab oma kallimat, suurt armastust või muud säärast. Eriti kui see neiu on ilus ja kurb (ah, pole midagi romantilisemat kui ilus ja kurb neiu!). On võimatu, et see „romantiku emptaatia” tuleks millegi proosalise ja argise peale, selle peale, mis on palju tõenäolisem. Näiteks, et pinev nägu tuleb pingul põiest, ebamugavatest kingadest või sellest, et telefoni akul on „ainult üks pulk”.
Kujutlus on romantiku päriskodu ja kokkupuude reaalsusega on selle suurim vaenalne. Empaatia aga tähendab kontakti saavutamist teise inimese reaalsete tunnetega. Ja mitte ainult armuohetega, vaid ka proosaliste ja labaste tundmuste, olmemurede ja muu sellisega.

Kõnealused raamatud pakuvadki romantilisi kujutelmi. Kuna paljud inimesed tahavad olmest põgeneda, kaotada korrakski kontakt reaalsusega, tahavad ajupuhkust ja empaatiapuhkust (on võrratult kergem „olla empaatiline” romantilise kujutelma vastu kui majanaabri vastu, kes on vastu ühisele torude vahetusele).
Heaks võrdlevaks kõrvutuseks oleks Eestiski väga populaarse Alessandro Baricco teosed. Ka kunstilistes võtetes on palju kattuvusi, näiteks karakterite loomine mõistatuslike kinnisideede või konkreetsuste kaudu. See on hea viis lülitamaks analüütiline register kujutluslikule, sest kui inimest kirjeldatakse sellega, et ta kannab endaga alati kaasas üht klaaskuulikest, jutustab memuaare oma taimedele, maalib merega merd vms, siis üldistuste ja eritluste peal töötav intellekt kukub rööbastelt ja kujutlusvõime pääseb vabadusse ja õhkab lummatult, et see peab olema märk Kirjeldamatust Sügavusest, Kohutavast Saladusest vms.


Niisiis, Riismaa raamatud sobivad romantikutele. Tal ei ole midagi öelda, aga ta teeb seda võluvalt. Kui kogu eeltoodud selgitus ärritas, siis on see hea märk, sest romantik mõõdab ka analüüsi tõeväärtust esteetilistes kategooriates, mistõttu arenev mõistus tõstab ilu vastu mässu end inetusega relvastades, tihti lausa tülgastusse viskudes. See on aga veel ikka romantiline (nagu ka taoline stseen „Pühamäes”).

”Pühamäe” lõpus tundub autor viitavat pöördele kujutlusest elu suunas, proosa suunas. Samas on ka see suureline hüvastijätt ja suurelised hüvastijätud on ikka romantilised. Ja „Pimeda mehe aiad” on jätkuvalt paduromantiline. Võimalik, et romantilise kujutlusvõime ja keskpära ületava kirjaoskuse tõttu ongi Kaur Riismaa lootusetult romantikuks aplodeeritud (inimene on nii sotsiaalne loom, et järjekindla kiitusega saab tast teha mis tahes värdja). Need Riismaa teosed on lihvitud kujutlused, sädelevad romantilised klaaspärlid, empaatiast ja kriitilisest mõistusest vabad nagu Byroni püksid sitast.”




<!--[if !supportEndnotes]-->


<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> „Sa ei tea, mis tunne see on, sa ei tea!!!”, „Müürileht” nr 20, kevad, 2012. lk 22-23
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:14 5 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
21. juuni 2015Kaido Kama. Pärimuskultuur kui ellujäämisõpetus 

Ilmus ajakirjas „Akadeemia” 2013, nr 12. Kogu number vabalt kättesaadav Digaris.


<!--[endif]-->


Kaido Kama


PÄRIMUSKULTUUR KUI
ELLUJÄÄMISÕPETUS




Hakkame kõigepealt pihta terminitest. Ei suuda mina kultuuri
mõistet ammendavalt defineerida. Aga siinses loos mõistan kultuuri
all inimeste elamise viisi kõige laiemas tähenduses. S.t et kultuur
on see, kas süüakse noa-kahvli, puupulkade või palja käega,
kas tagumikku pühitakse paberiga või pestakse veega, kas majad
ehitatakse puust, kivist või saviplönnidest, kas surnud maetakse
või põletatakse või söödetakse lindudele, kas peetakse ühte või
mitut naist jne. Kuhugi selle käsitluse ääremaadele mahuvad ära
ka kaunid kunstid, aga need pole kindlasti kõige olulisemad asjad.
Kultuur on algselt nii või teisiti seotud pärimusega, on päritud.
Iga inimene sünnib mingi kultuuri sisse, ta ise ei saa omale kultuuri
valida. Ja me oleme paratamatult seotud selle ettemääratud
ja vanematelt päritud kultuuriga, muu hulgas määrab see ära ka
meie maailmatajumise piirid. Eesti-aegne hõimuliikumine tegeles
ainult soomlaste ja ungarlastega, Venemaa hõimuvelledega
polnud eriti asja. Ja seda mitte seetõttu, et okastraat oli ees —
Põhjamaade saamidega ei tegeldud samuti. Tegemist polnud
ka ülbuse või pahatahtlikkusega, lihtsalt tolle aja kultuuripilti ei
kuulunud tegelemine maride-udmurtide või hantide-mansidega,
rääkimata siis veel neenetsitest või nganassaanidest. Ega suutnud
hõimuliikumise tegelased ennast sellest kultuuripildist väljapoole
asetada. Sama kehtib näiteks ka Eesti-aegse taarausuliikumise
kohta. Lasti kõlada Vanemuise kandlemängul ja tantsida Murueide
tütardel. Ümbritsev kultuuritaust lihtsalt ei võimaldanud
tunda huvi pärimuse põliste ja vanade kihistuste vastu ega ennast
sellega samastada.
Miksmesiis üldse räägime tänapäeval eraldi pärimuskultuurist,
kui kultuur on nii või teisiti seotud pärimusega? Aga sellepärast, et
maailm on muutunud. Üks mu sõber ütles kunagi, et bensukad ja
diskod on kogu maailmas ühesugused. Ongi ühesugused ja lisaks
veel ka paljud muud asjad. Hetkelised moeröögatused levivad
üle maailma mõne päevaga (näiteks hiljaaegne jabur tants, mida
tantsis keegi korealane — Gangnam Style). Mitte kunagi varem
pole inimkonna ajaloos midagi sellist olnud. Loomulikult on kultuurimuutusi
aset leidnud ka varem. Aga siis on need muutused
või ka kultuurivahetused toimunud sõdade või rahvarännete vms
tulemusena ning muutusel ja vahetusel oli oma kindel “saatja aadress”—
üks päritud kultuur mõjutas või vahetas välja teise päritud
kultuuri. Midagi niisugust tegime läbi ärkamisajal, kui jätsime
regilaulu laulmise ja hakkasime selle asemel laulma “Õllepruulijaid”
ja “vallerii-pumm-pumme”. Kas keegi julgeb seda korealase
tantsu nimetada korea kultuuriks?
Ja kõige selle tulemuseks ongi, et kuna me tänapäeval enam
ei ela oma esivanematelt päritud kultuuris, siis on vaja seda
esivanemate oma kuidagi eraldi nimetada. Selle tarvis siis
pärimuskultuuri sõna. Juba eraldi sõna olemasolu fakt kui selline
näitab, et see pole mingi loomulik elukeskkond. Vanemate käest
päritud kultuuris elatakse oma igapäevast elu, pärimuskultuuriga
tegeldakse. Kas siis lihtsalt vabal ajal või ka professionaalina,
aga igal juhul tähendab see midagi, mis nõuab eraldi ettevõtmist,
see pole enam meie igapäevaelu loomulik osa. Umbes nii, nagu
mõnes Aafrika rahvuspargis tantsivad neegripoisid turistikestele
neegritantsu, siis pärast võtavad suled ja rohuseelikud seljast ära,
panevad teksad jalga ja lähevad koju teleka ette õlut jooma.
Nüüd siis natukene etteruttavalt selle loo pealkirja juurde. Hiljaaegu
suri Lääne-Siberis selline tähelepanuväärne inimene nagu
metsaneenets Juri Vella. Liivo Niglas on teinud temast filmi Juri
Vella maailm ja selles filmis ütleb mees niimoodi: “Ametnikele
on kasulik, et inimesed poleks rahulolematud. Nad kulutavad inimeste
peale raha, jagavad materiaalset abi. Inimesed saavad raha,
ostavad teleri ja vaiba, ja istuvad kodus teleri ees. Vaikselt, rahulikult,
kõigil on hea olla. Aga milliseks kasvab järgmine põlvkond,
kui vanemad kogu aeg teleri ees istuvad, see ei huvita kedagi.
Igal juhul pole see raha. . . Ütleme, et see pole kummist. Tuleb
aeg, mil elu Venemaal läheb veelgi raskemaks. Tuleb hakata raha
lugema. See poeke pannakse kinni. . . Kui Põhi ei paku enam
ärimeestele huvi, kui nafta ja gaas otsa saavad, siis pole ka raha.
Esivanematelt päritud tööoskused — karjapidamine, küttimine ja
kalapüük — on selleks ajaks juba ununenud. Vaat seda ma kardan,
et nii võib juhtuda.” Ja veel: “Lapsed elavad internaadis.
Laagrisse naastes ei tea nad enam, kuidas seal elada, kuidas ahju
kütta, kummalt poolt põdrale ligineda. See kõik tuleb uuesti ära
õppida.” Ja võttiski see mees oma lapsed ja lapselapsed ja viis
nad uuesti metsa elama. Tegi seal neile kooli, kus õpiti lugemakirjutama.
Aga samal ajal ei unustatud ära, kuidas ahju kütta ja
kummalt poolt põdrale ligineda.
See ahjukütmise ja põdrale liginemise oskus on tänapäeva inimestel
juba üldiselt unustatud. Vähemalt lääne tüüpi ühiskonnas.
Inimesed üldjuhul ei oska teha asju, mida tegelikult elusolemiseks
vaja läheb. Elus olemiseks on vaja süüa ja sooja. Kui paljud
meist on veel iseseisvalt suutelised oma eluks vajaliku söögi ja
sooja muretsema? Selle asemel me teeme lõputul hulgal asju,
mida tegelikult eluks vaja ei ole: konsulteerime ja nõustame, korraldame
avalikke suhteid ja reklaamime, osutame õigusabiteenuseid,
loome moode ja trende jne jne jne. Vahepeal tekib mul
tõsine küsimus, kuidas saavad inimesed üldse ellu jääda olukorras,
kus sedavõrd väike osa seltskonnast tegeleb asjadega, mida
elamiseks päriselt vaja läheb. Vastuseks tsiteerin Hardo Pajulat
(2013): “Kanada õpetlase Thomas Homer-Dixoni järgi sai inimpopulatsiooni
neljakordistumine 20. sajandil võimalikuks üksnes
tänu meie võimele ammutada maapõuest naftat ning muundada
see arvukate füüsikalis-keemiliste ja majanduslike teisenduste abil
toiduks. Peatugem siin nüüd korraks: võtta paar tünnitäit Claudiuselegi
tuntud pärslaste bituumenit ning voolida sellest pärast
esoteerilist hookuspookust porgand. . . ”. Selles kogu trikk seisnebki:
inimesed on õppinud naftast porgandeid tegema.
Veel sadakond aastat tagasi oliEesti valdavalt talupojaühiskond,
kus peaaegu kõik eluks vajalik tehti-valmistati talus oma pere
jõududega. No hea küll — mõne rauajupiga käidi sepa juures
ja aeg-ajalt toodi rätsep tallu kasukat õmblema. Tänapäeval pole
asi ka enam selles, et inimesed ei oska teha eluks vajalikke asju.
Rahvusvaheline ja ülemaailmne tööjaotus on jõudnud sinnamaani,
et mitte ükski inimene isegi ei tea ega hooma enam kogu tootmise
protsessi, mida on vaja kõige lihtsamate asjade valmistamiseks.


Võtame näiteks nii elementaarse asja nagu talvejope, mida me kõik
külma ilmaga kanname. Ei tea selle jope kokkuõmbleja, kustkohast
tuleb riie, kustkohast niit, kustkohast jopelukk ja kustkohast
trukid. Ega tea ka seda, kuidas ja millest neid valmistatakse. Ja
selletaolist olukorda pole samuti inimkonna ajaloos kunagi varem
olnud.
“Ahjukütmise oskus” pole kadunud mitte ainult lääne tüüpi
ühiskondades Euroopas, Põhja-Ameerikas ja Austraalias. Loen
lugusid Aafrikast, kus nälja piiril inimesed kasvatavad maailmamajanduse
tarvis kohvi või kaevandavad väärismetalle. Ja ei jõua
ära imestada—miks need tublid neegripoisid ja -tüdrukud ei kasvata
vilja, ei püüa kala, ei korja söödavaid taimi ega tee muid
selliseid elementaarseid asju, mida tegid nende esivanemad? Eks
põhjusi ole arvatavasti kahte sorti. Kõigepealt on maailmamajanduse
sissetung hävitanud traditsioonilised põllud ja mürgitanud
jõed, kus omal ajal kalad said elada. Aga teisipidi on asi muidugi
selles, et ka aafriklastel on välja kujunenud / kujundatud vajadus
poekraami järele. Sellise kraami järele, mida müüakse raha eest
ja ilma milleta ei osata enam elu ette kujutada.
Muidugi on veel olemas rahvaid, kes omadega toime tulevad
ka siis, kui nafta ükskord maailmast otsa lõpeb ja “poeke pannakse
kinni”. Ligi pool kõigistmongolitest on tänini rändkarjakasvatajad
ja neile loeb üsna vähe see, mida ja kui palju parasjagu poodides
müüakse. Peamiselt ongi selliste rahvaste puhul tegemist karjakasvatajatega,
paiksed põlluharijad on tänapäeva naftaühiskonnaga
oluliselt rohkem seotud ja sellest sõltuvad. Ja muidugi on tänini
olemas veel ka üksikuid rahvakilde, kes pole üldse või on väga
vähe kaasaegse maailmaga kokku puutunud. Eelkõige Amazonase
ülemjooksul vastu Andide mäestikku, aga ka mujal, näiteks
Uus-Guineas või Andamani saarestikus. Ning mõnel riigil ja valitsusel
(nt Peruu) on niipalju mõistust peas, et nad on ära keelanud
ka kõikvõimalikud kontaktiotsimised nende rahvastega.
See jutt pole nüüd mingi hädaldamine ega viimsepäevakuulutamine.
See on kaine ja loogiline arutlus. Maailmas lihtsalt ei jätku
ressurssi selleks, et kõik need miljardid inimesed saaksid elada
nii, nagu on harjutud elama lääne tüüpi ühiskonnas. Hiina ja India
on tõusvad ja jõukust koguvad maailmamajandused ja neile on
väga raske seletada, et olgu peale, raha teil nüüd on, aga elage ikka
oma õlgkatustega hüttides edasi ja ärge arendage süsinikumahukat
tootmist. Nemad tahavad ka kolinaga peldikut ja puhkusereise.
Ühesõnaga — inimesed pole vabatahtlikult nõus oma tarbimisharjumustes
järele andma. Vastupidi, tootmise pideva kasvu ideoloogia
eeldab ja nõuab pidevalt uute tarbimisharjumuste tekitamist
ja kujundamist. Juba majanduskasvu aeglustumine on nende ideoloogide
jaoks tõeline õudusunenägu. Ja seda ka nendes riikides,
kus rahvastiku arv väheneb. Inimene ei saa süüa rohkem, kui ta
sööb, ning taret pole ka mõtet ülearu kuumaks kütta, mõjub tervisele
halvasti. Kui inimesi jääb vähemaks, siis saab majandus
kasvada ainult selle arvelt, et inimesed tarbivad rohkem kui varem.
Ehk siis tarbivad seda, mida neil tegelikult eluks vaja ei ole
ja ilma milleta varem väga hästi hakkama saadi.
Töötasin kunagi kaitseministeeriumis ja tegelesin mobilisatsiooni
teemaga. Mistahes kriisi puhul on tänapäeval esmatähtsaks
küsimuseks, kuidas kaitsta tsiviilelanikkonda olukorras, kus tavapärane
tarbimisahel ja taristu enam ei toimi. Veel eelmise
sõja ajal riigivalitsejatel seda probleemi polnud. Talud olid autonoomsed
üksused, mis suutsid ise lahendada kõik oma toitlustus-,
varustus- ja energeetikaprobleemid. Suhteliselt väikesearvulisel
linnarahval oli maal “tagala” — sugulased, kelle käest sai tuua
mune ja kartuleid. Ja kelle juurde sai viimases hädas ka linnast
põgeneda—just nii käitus suur osa Tallinna elanikest kohe pärast
märtsipommitamist. Maainimeste eluspüsimise pärast polnud riigivalitsejatel
vaja muretseda. Pigem vastupidi — nende käest sai
ikka ja jälle võtta sõjapidamiseks vajalikku ressurssi. Tänapäeva
vähesed maainimesed enam nii autonoomsed pole. Järjest vähem
on neid, kes ise endale kartuli kasvatavad, ja veel vähem neid, kes
siga või lehma peavad. Kui omal ajal viidi sööki talust linna, siis
praegu toovad kamaainimesed omale toidukraami linna suurpoest.
Ühesõnaga — inimkond pole kunagi olnud nii haavatav kui
praegu ja seda hoolimata kõikvõimalikest tehnika ja tootmise saavutustest.
Pigem ikka nende saavutuste tõttu. Selle tõttu, et suurem
osa inimkonnast sööb naftast tehtud porgandeid. (NB! Üksjagu
naftat kulub ka nende porgandite üle maailma laiali vedamise
peale.) Me võime koostada ükskõik kui täiuslikke kriisireguleerimise
plaane. Aga juba sellest tekib täielik kaos, kui lihtlabane
elekter ära kaob. Rääkimata siis veel olukorrast, kui peaks lakkama
pidev kaupade vedu ühest maailma otsast teise.
Nüüd siis ringiga tagasi pärimuskultuuri juurde. Kogu eelneva
jutu kontekstis võib öelda, et pärimuskultuuriga tegelemine
on teatud määral nagu ellujäämisõpetus. Omaaegne inimkultuur
koosnes valdavalt sellistest asjadest ja tegevustest, mida
oli ellujäämiseks vaja. Sellest tulenevalt õpitakse ja tehakse
pärimuskultuuriga tegelemise käigus paratamatult asju, mis kuluvad
eluspüsimisel marjaks ära. Võtame kasvõi nii lihtsad asjad,
nagu traditsiooniliste söökide valmistamise koolitused või
kõikvõimalikud kudumisringid. Seal õpitud oskused aitavad oluliselt
kaasa sellele, et ennast söönud ja soojas hoida. Ja mis veel
olulisem—kudumiskunsti valdaja oskab ise ja üksinda kampsuni
algusest lõpuni valmis teha. Kui ta just kampsunile tõmblukke ja
trukke ei taha panna. Kuuldavasti oli üks Viljandi Kultuuriakadeemia
tudeng teinud algusest lõpuni valmis lambanahkse kasuka.
Kas nüüd just lambakasvatusest alates, aga nahaparkimisest peale
küll.
Ja söögiga on sama lugu — kui ikka viimane häda käes, küll
siis hakatakse ka labida või kõplaga põldu tegema (sest tänapäeva
hobused ju enamadra ees käia ei oska ja atrugi pole kusagilt saada).
Olen sellist labidaga põllukaevamist Hiinas näinud, polnud neil
inimestel häda midagi, olid terved ja rõõmsad. Ja sellise olukorra
tekkides on võidumehed need, kes suudavad odral ja kaeral vahet
teha, ehk teisisõnu — on tegelnud pärimuskultuuriga. Jahi- ja
kalameeste eelisseisundist ei maksa rääkidagi.
Jutu alguses rääkisin sellest, et ümbritsev kultuuritaust määrab
ära meie maailmatajumise piirid. Veel 40–50 aastat tagasi polnuks
mõeldav, et kõrgkoolis õpetataks rahvapärast arhitektuuri ehk siis
palkehitust nii praktilise kui teoreetilise poole pealt. Et ehitataks
uhiuusi suitsusaunu. Et kodune leivategemine muutuks moeasjaks.
Et tudengid suvalisel koosolemisel laulaksid vabatahtlikult
“Valget jänest” või mingit muud rahvalaulu. Rahvalaul oli tollal
üks igav, tüütu ja mõttetu asi, mida kooli laulmisõpetaja lastele
vägisi peale surus. Kui jõudsin noore mehena 1970. aastate keskpaigas
Tartu seltskonda ja kuulsin esimest korda Hellerot, siis oli
see kui ilmutus. Ühelt poolt tundus uskumatu, et noored ja kaas-
aegsed inimesed laulavad regilaule, teiselt poolt oli see laulmine
uhke ja võimas ja hoopis midagi muud kui kooli laulmistunnis.
Sellist küllaltki ulatuslikku kultuuritausta muutust küllaltki
lühikese ajaga poleks saanud toimuda, kui Uku Masing poleks
kirjutanud oma “Taevapõdra rahvaid” ja Kalle Eller artiklit “Maarahvast”.
Neid viimaseid asju poleks omakorda ilmselt kirjutatud,
kui varem poleks olnud Oskar Looritsat. Jne. See kõrvalepõige
sai tehtud lihtsalt selleks, et meelde tuletada—ka meie praegune
maailmanägemine on kinni konkreetses ajas ja arusaamades. Ning
50 aasta pärast võivad inimeste tajupiirid ja väärtushinnangud olla
hoopis teistsugused ning meie oma praeguste mõtete ja muredega
olla nende tulevikuinimeste silmis äärmiselt kentsakad.
Eespool räägitud muutused teevad mu kirjatöö tooni hoopis
optimistlikumaks. Tegelikult pole eesti rahva olukord üldse nii
lootusetu kui lääne tüüpi ühiskonna enamusel. Hoolimata suurest
eurooplaseks saamisest oleme säilitanud palju vana ja algupärast.
Isegi kui me seda enam ise teadvustada ei oska. Läheme ikka veel
sügisel metsa seenele ja marjule (sh linnainimesed), et talveks midagi
purki panna—seda nn vanad eurooplased ei tee ja tegelikult
pole enamikul neist ka enammetsa, kuhu seenele minna. Ikka veel
meeldib eestlasel käed mullaseks teha ja endale ise mõni kartul või
kurk kasvatada. Ikka veel on vanaemasid, kes lastelastele sooje
villaseid sokke koovad. Ikka veel on külamehi, kes oskavad siga
tappa, ja külanaisi, kes mõistavad vorstiputru soolikasse toppida.
Lõpetuseks tsitaat Valdur Mikitalt: “Keegi ei kujuta Euroopas
ette perekonda, kus isa võtaks pärast tööd jalgratta ja läheks
kalale, sellal kui ema korjab rabas marju, vanaema varub ravimtaimi
ning lapsed siirduvad isekeskis lähedalasuvasse metsajärve
suplema” (Mikita 2013: 87–88). Selles mõttes räägin nüüd natukene
oma varem räägitud jutule vastu. Kuigi tegeleme usinasti
pärimuskultuuriga selles tegelemise tähenduses, elame siiski mitmeski
mõttes ka praegu veel edasi oma vanematelt päritud kultuuris.
Ja mida suuremal määral elame oma vanematelt päritud
kultuuris, mida rohkem tegeleme pärimuskultuuriga, seda suuremad
on meie võimalused ellu jääda. Siis, kui nafta ükskord otsa
saab ja poeke kinni pannakse.




Kirjandus
E l l e r , Kalle 1972. Maarahvast.—Põllumajanduse Akadeemia, nr 4–
7, 27. I, 9., 17., 24. II [taastrükk: Vikerkaar, 1990, nr 3; samuti teoses
Maarahva elujõud II. Tartu: Elmatar, 1998, lk 199–216]
Ma s i n g , Uku 1989. Taevapõdra rahvaste meelest ehk juttu boreaalsest
hoiakust. — Akadeemia, nr 1, lk 193–223; nr 2, lk 419–448;
nr 3, lk 641–672; nr 4, lk 865–895 [ringelnud käsikirjana pikka aega
enne esmailmumist; taastrükk teoses: U. Masing. Keelest ja meelest.
Tartu: Ilmamaa, 2004]
Mi k i t a , Valdur 2013. Lingvistiline mets. Tallinn: Grenader


P a j u l a , Hardo 2013. Suurim loodusime. — Postimees, 17.09.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:06 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


18. juuni 2015Õpetussõnad pimeda vaatenurgast 
Raamatututvustus. Ilmus väikse kärpega ajalehes „Eesti Ekspress” 17.06.2015                                     







Õpetussõnad pimeda vaatenurgast

Denis Diderot „Kiri pimedatest. Kiri kurtidest ja kiri tummadest” Ilmamaa 2015. 
Tõlkinud Katre Talviste


Denis Diderot (1713-1784) on jäädvustanud end kultuurilukku prantsuse esimese entsüklopeedia alusepanija ja väljaandjana. See valgustusliikumise verstapost evib praegu eelkõige ajaloolist väärtust, ent Diderot filosoofilised dialoogid, kirjad ja muu raskesti klassifitseeritav (ilu)kirjanduslik toodang on otsivale vaimule tänaseni igati lugemisväärne, virgutav ja innustav. Lühimalt võikski kõnealust raamatut soovitada kui suurepärast filosoofilist inspiratsiooniallikat. Kui haritlaspõlgurlik mentaliteet samastab filosoofia tihti elukauge abstraktse targutamisega, püüuga tuletada kärbse mõistest selle jalgade arvu, siis Diderot’ on hoopis väga konkreetne ja maine. Tema lähenemisviis on praegusele ajastule ehk teaduslikkuse märksa omasem kui oma sünniajale, mil kiriku autoriteedi eiramine ei olnud sugugi iseenesestmõistetav ning see tõi autorile ka reaalseid sanktsioone.
Võiks öelda, et Didrot’ näitab meile uudset vaatenurka ja see klišeelik kõnekujund on antud juhul üsna irooniline, isegi paradoksaalne, sest raamatu avaloos näitab Diderot’ meile nimelt „pimeda vaatenurka”. Ta toob katkeid reaalsetest dialoogidest pimedalt sündinuga, on väga metoodiline ja loogiline ning nõnda toob esile selle, kuivõrd märkamatuks jäävad nägijaile selle meele spetsiifikast tulenevad sattumused nii maailmapildile kui metafüüsikale. Diderot kirjutab: „Kuna ma pole ilmaski kahelnud selles, et meie elundite ja meelte seisundil on suur mõju meie metafüüsikale ja moraalile ning et meie kõige puhtamalt intellektuaalsed ideed, kui ma nii võin  öelda, on tihedalt seotud meie kehaehitusega, asusin meie pimedat küsitlema pahede ja vooruste kohta” (lk 20).
See võiks kõlada veidra kvaasimaterialistliku põrpimisena ilmaliku teaduse lapsepõlves, aga  samas sobiks see nagu rusikas silmaauku kaks sadaaastat hiljem ilmunud George Lakoffi ja Mark Johnsoni revolutsioonilisele teadusmonograafiale „Metafoorid, mille järgi me elame” (e. k. 2011), raamatule, mis näitas kuivõrd seotud on keel ja mõtlemine inimkeha ülesehitusega. Samuti võiks XX sajandi filosoofiakursuse põhivarasse kuuluvat Thomas Nageli artiklit „Mis tunne on olla nahkhiir?” vaadata kui üht kirja pimedatest.
Näiteks Diderot’ küsitletud pimeda jaoks on varastamine äärmiselt raske kõlbeline eksimus, seevastu sündsalt riietumise normistik jääb talle õige arusaamatuks. Ja kui järele mõtlema hakata – ja just selle algatuseks sobib Diderot’ raamat imehästi – siis kas tõesti pole lõviosa moraalist tõesti silma ülemvõimust läbi imbunud? Alates näkku valetamisest raskusest timukat säästva kotini hukatava peas. Mõned inimesed lihtsalt näevad „valed” välja – kes nahavärvilt, kes riietuselt. Millist moraalset raevu võib tänapäeval tekitada sokkide ja sandaalide jultunud koosesinemine! Miks üle piiri minekuna tajutakse just seda, kui pannakse avalikku ruumi foto suitsetaja kopsudest või abordijäänustest? Kes armastaks kassi - seda isekat kiskjat, kes oma ohvrid surnuks „mängib” - kui see ei näeks nunnu välja?
Kuid lisaks teosele enesele pole aegunud ka märkus, mille Diderot tegi üksjagu pärast kirjade ilmumist: „Ma ei kirjutanudki üldse tavalugejaile. Mulle piisas olemast jõukohane „Üheleainsale printsiibile taandatud kaunite kunstide” autorile, Trevoux’ ajakirjanikule ja neile, kes on kirjanduse ja filosoofia õppimises juba mõningaid edusamme teinud.”
Kuid lõpetaksin Diderot’ tsitaadiga kirjastajale, kellel ta palub kreekakeelsed  tsitaadid siiski alles jätta, kuigi „need annavad teosele teadusliku ilme, mis meie mail pole enam moes. Enamikku lugejaid see hirmutab.” Juba toona kummitas dilemma, mis hetkel rõhub ajakirjandust lausa eksistentsiaalselt ning Diderot’ selgitas oma kirjastajale: „Kui teile läheb väga vähe korda, kas teos on hea, kui seda aga vähegi loetakse, siis minule läheb korda, et minu oma oleks hästi kirjutatud, isegi kui seda juhtumisi natuke vähem loetakse” (lk 90).
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:09 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. juuni 2015Inimväärtused Vahemeres 


Migratsiooniekspert Uku Särekanno pealkirjastab oma blogipostituse retooriliselt:
”Kas Eesti riik saab lubada 30 000 laipa Vahemeres?”


a) RAHANDUSMINISTER: Vabalt! See ei lähe meile sentigi maksma, laibad on biolagunevad. Võime lubada endale ka miljon laipa Vahemeres!
b) INIMÕIGUSLANE: Mitte mingil juhul! Üks hukkunugi on liiga palju. Iga inimene on väärtus! Me ei saa lubada endale käed rüpes istumist.


Konks on selles, et niipea kui nõustuda inimõiguslasega, siis järgmisena pöördutakse ikkagi rahandusministri poole ja küsimus transformeerub ümber: mitme laiba tekkimise ärahoidmist me saame endale lubada (ja mille arvelt)?
Teisisõnu, rahaüleseid väärtusi saab praktiliselt kaitsta ainult rahaga. Kas need siis üldse on rahaülesed? De facto ei.




Väide „Inimene on väärtus” tuleks analüütilise selguse huvides lüüa kaheks:
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
väärtus A: inimesel on instrumentaalne väärtus, ta on tootlik, ühiskonna jõukusesse ja elujõusse panustaja.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
väärtus B: inimesel on metafüüsiline väärtus, tema elu ja heaolu on kõrgeim väärtus, mille nimel tegutseda.

Arusaamatused tulevad tihti sisse sellest, et esimene ei kehti kohe kuidagi iga isendi kohta, see on maine fakt, mida mingi deklaratsiooniga ei loo. Ja teise tagamiseks kõigile peab olema piisavalt esimesi.
Näiteks tuntud sotsiaaldemokraatlik slogan „Me oleme nii kehvas seisus, et ei saa endale lubada mitte ühegi inimese kaotamist” muutub selgeks lolluseks, seda mõelda väärtuse A raames st majanduslikut. Mida arvaksime firmajuhist, kes teataks, et firma on majanduslikult nii kehvas seisus, et ta peab kümme küünega ka kõige hullemast looderdajast ja joodiktöötajast kinni  hoidma? (tegelikult hakkab ta ju... koond... brh!)
Ja riigil ON firma-mõõde (vt Kreeka) 


Et EKRE&Pojad siinkohal ülbeks ei läheks, siis rõhutan, et „igal eestlasel on väärtus” on variandi B, mitte variandi A modifikatsioon. Olukord võib vabalt kujuneda selliseks, et me ei saa endale eestlust lubada. I’m sorry! ??? ????!


Aastal 1905 kirjutas George Herbert Shaw, et „üldine austus raha vastu on meie tsivilisatsiooni ainuke lootusrikas tõsiasi“, sest „raha ja elu on lahutamatud“, lühimalt: „Raha on elu“.

Oswald Spengleri järgi oleme jõudnud tsivilisatsiooni, see tähendab arenguastmele, „kus traditsioon ja isiksus on kaotanud oma vahetu kehtivuse ja iga idee tuleb kõigepealt rahasse ümber mõelda, et seda teoks teha. Algul oldi rikas tänu sellele, et oldi võimas. Nüüd ollakse võimas tänu sellele, et omatakse raha. Alles raha tõstab vaimu troonile. Demokraatia on raha ja poliitilise võimu täielik võrdsustumine.”




Alles raha tõstab võimu troonile. Ainult rahandusminister saab anda inimõiguslasele võimu.
Aga rahandusminister on teadagi Exeli-mees. Ja Exelit mõnitada tähendab tegelikult matemaatikat mõnitada.
Aga maine elu, elu ilmalikus mõttes allub matemaatikale. Võiks isegi öelda, et matemaatika on selle maailma seadusandja.

Tsiteerime nüüd igasse inimesse taandumatu väärtuse postuleerinud Jeesust: ”Minu riik ei ole sellest maailmast”. 
Ja seda taandumatut väärtust ei kahjusta uppumine Vahemeres kohe mitte kuidagi (seda kahjustab... no küsige Varro Vooglaiult).

Igatahes kristlik käitumine oleks selge. Tuleks võtta otsesõnu hädakarjet S.O.S. – Save Our Souls, päästke meie hinged. Mõistliku hulga kaplanite, pappide ja preestrite appi saatmisega oleks küllap nõus isegi rahandusminister.







Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:42 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
15. juuni 2015Liberaalne demokraatia vs sipelgapesa ehk Moraali lohutav debiilsus 
Hiljuti näidati ETVs väga head film - Ecopolis China, Soome 2013

Üks huvitavaid aspekte on seal see, et seal tuleb filmiliku visuaalsusega välja üks kummitus, mis käib ikka mööda maailma – sipelgapesa kui ideaalühiskond. Ja selle konkurents sellega, mida võiks laias laastus nimetada liberaalseks demokraatiaks.

Film algab sellega, kuidas valge habemega professor – kes võiks veel paremini sobida õhtumaise mõtte esinduskujuks! (andke õiguslased andeks, aga muud laadi tegelased on ajaloolõikeliselt tugevas vähemuses). Valge habemega, leebe ja rahulik professor teatab, et meil on maailma 

Foto pärit siit
päästmisega kiire. Ta hääl on väsinud. Ta on palju aastaid aktiivselt tegutsenud ja NB! ta pole tegutsenud mitte mingi tülika „puukallistajana” kuskil tippkohtumise akna taga skandeerides, vaid kõik need aastad  on tal olnud juurdepääs ja audients kõrgemate võimuinstitutsioonide juures.
(Ta on oleks nagu Kaupo Vipp, kelle puhul poliitikud on Andres Tarandi nõu kuulda võtnud.)

Ivan Krastev on toredasti öelnud:
” Tõtt-öelda ei ole demokraatia kunagi kuigi hiilgavalt toime tulnud inimeste vigade ärahoidmisega. Ometigi on ta institutsionaalsel, psühholoogilisel ja intellektuaalsel tasandil tulnud hiilgavalt toime sellega, et on muutnud inimestele nende vigade parandamise kergemaks. Demokraatlik ühiskond on olemuselt ennast korrigeeriv ühiskond. Ta laseb oma kodanikel nende kollektiivse kogemuse põhjal tegutseda ning seda kogemust mõtestada. Seega pole juhuslik, et demokraatlikud konstitutsioonid ei kujuta endast põhiolemuselt muud kui juhtnööre, kuidas vältida kõige hiljutisemat katastroofi. Kui lugeda näiteks Saksa põhiseadust, siis on selge, et tegu on käsiraamatuga, kuidas tagada, et tulevane Adolf Hitler ei tuleks Saksamaal enam demokraatlikul teel võimule.”

Teadagi: kindralid valmistuvad eelmiseks, mitte tulevaks sõjaks. Klapib. Eelmiste ühiskondlike kataklüsmide lõhnagi suhtes ollakse vähemalt suures plaanis üliallergilised (vastavaid algatus-ideid muidugi leidub, sest suurtes rahvahulkades on küllaga neid, kes tahavad korrata vanu vigu. See on üks selline konservatiivsuse vorm).  Nii f- kui k-sõna ei taha mainidagi, diskussioon karjutakse surnuks.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Zhang Yue on hoopis teise suhtumisega. Filmipildis tuleb ka see kenasti välja: energiline, kärsitu, elavaloomuline ja noor, tõeline tegudeinimene. Ja kohe saadab pikalt idee, et asi peaks algama rohujuuretasandilt. Põhjendus

Foto pärit siit
on küllalt adekvaatne: tavalisel töötaval inimesel polegi aega ja võimalusi, et end kurssi viia ja samuti pole nii palju ressursse, et omagi ellu hoobilt muudatus tuua, saati globaalsel tasandil. 
Samuti puudutab ta muretult õhtumaist ülitabu – sündivuse riiklikku reguleerimist. Veel üks „eelmine viga”, mis istub demokraatliku süsteemi immuunsüsteemis.

Kui mult ühes sotsiaalmeediavestluses küsiti, mida arvan moraalist, vastasin kiiresti, et globaalprobleemidest rääkimisel on see rohkem risuks jalus. Lause, mis on hõlpsasti kontekstist rebitav, sestap tsiteerin rahvaliku armastuse kaitse all olevat Valdur Mikitat:
” Inimteadvus ei suuda lihtsalt opereerida selliste mõistetega nagu inimkond, maakera või globaalne katastroof – need mõisted väljuvad inimese jaoks tajutava ettekujutuse piiridest.
Väga otsekoheselt öeldes ei ole tsiviliseeritud inimese jaoks suurt vahet, kas teisel pool riigipiiri elavad inimesed või tarakanid ja kas pärast teda tuleb tulekahju või veeuputus.


Vastuolu tuleneb sellest, et evolutsioon ei ole sundinud inimest «suurelt» mõtlema. Evolutsioonis on osutunud kasulikuks hõimusisene koostöö, kuid mitte koostöö eri hõimude vahel.


Ajaloos on alati olnud kõige turvalisem võõrale igaks juhuks nuiaga pähe valada. Inimesel puudub globaalne mõtlemine ning inimkultuuri kõige haavatavam külg on see, et tegelikult ei ole tsivilisatsioon sünnitanud inimkonda.


Seetõttu tundub avarii Tallinna-Tartu maanteel alati palju hirmsam kui genotsiid teispool maakera või ebamäärane hoiatus terve maailma kokkuvarisemisest.
”
Järgmine puudus: moraal on juba selline, et opereerib eelkõige oma-võõras KIIReristusega (näiteks, mis valu see on kiirelt ära tunda, kas sulle jalutab vastu mees või naine?), nahavärvus on ka kiirelt tuvastatav oma-võõras liigitus-alus ja siis mõistagi seksi- ja söögitabud.
Seevastu arusaam, et planeet võiks pöördumatult tuksi minna, on ideeline nähtus, matemaatiliste ekstrapolatsioonidest ja muust, mis ei ole kuidagi kergesti omaks võetav või mõistetav st see pole kuidagi instinktiivne ega kogemuslik.
Olgu abordivastased või suurfarmivastased – kõige suuremat ühiskondlikku resonantsi tekitavad nad nii, kui võimaldavad teatud asju  meeleliselt tajuda (visuaalse taju reprodutseerimine on tehniliselt kõige lihtsam). 

Järgmine suur probleem moraaliga on see, et see töötab süü- ja lepituse skeemil, tähendab, selle aluseks justkui oleks maksiim: „Kui miski ei toimi positiivselt või ootuspäraselt, siis on see solvunud”. 

 Saak ikaldub-> järelikult on põld mu peale solvunud->tuleb otsida lepitust. Üks tore vihmatants või nirgiohverdus ehk? (Põllu ega vastasoo soovide lugemisel ei ole inimliik kunagi suurt terasust üles näidanud. Aga Roheline revolutsioon oli siiski edukam kui seksrevolutsioon).

 Kujudlikult: „Mäh, meri ei anna enam saaki nagu vanasti? Toobi head koduõlut talle küll meeleheaks ohverdasin, järelikult on miski Korda rikkunud. Lähen teen eidele nabaalust kõdi nagu kord ette näeb ja siis ehk Taevaisa leebub taas. Kui see ka ei aita, siis ajame küla kokku ja viskame kõige kahtlasema tegelase Mustjala pangalt alla”.

(Igaks juhuks kordan üle, et nendest keeldudest ja tabudest üle astumised aitavad sama vähe.)
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Pisut antropotsentrilisemaks evolutsioneerudes (st animismist kaugenedes st kui metsa ja põldu ei peeta enam suhtlusvääriliseks) muutub moraali loogika umbes järgmineks: „Kui miski ei toimi positiivselt või ootuspäraselt, siis on süüdi mõni inimene või inimgrupp”.  See loogika raiub kategooriliselt: õnnetusi ei juhtu!
Tänapäeval väljendatakse seda vormis „Kes vastutab?” 
(Eredamad näited, mis hetkel meenuvad on metroloogi süüdistamine Pärnu üleujutuse aeg ja lasteaiakasvatajate demoniseerimine ühe lapse hukkumise korral).
Maailma suuradministraatori roll antakse riigile ja iga õnnetustüübi kohta peab olema vastav institutsioon ja seega ka ametnik, „kes vastutab”. Kuidas vastutab? No teeb näiteks tagasiastumisrituaali, vastutuse a la Viiol vms


Siit hakkab nähtub moraali järgmine suurmiinus: moraal annab üldiselt instrumentaalselt debiilseid käitumisjuhiseid (õigluse huvides tuleks märkida, et see-eest annab ta neid väga kiirelt ja kiirus on ju ometi väärt hüve, eriti klikimeedia ajastul).


Eriti selgelt nähtub see siis, kui Korrast hälbija ongi väga selgelt ja üheselt tuvastatav nt liiklusretsidevist, loomapiinaja, pedofiil, narkomaan. Siis tulbid moralistid võistlevadki sellega, kes suudad karmima karistuse (et mitte öelda lintšimisviisi) välja mõelda. 
Hammurapi seadused on kindlasti üldise moraaliga paremas kooskõlas kui näiteks see: „Juuraprofessor: asugem narkootikumide legaliseerimise teele”.

Võib lihtsustada: süüdlane on tegija ehk põhjustaja, millel on moraalne mõõde (süü).
See, mida austatud professor ülal tegi, on üks esmavõtteid, millega moraali instrumentaalset debiilsust üritatakse vähendada st ta hakkas lahti harutama põhjuslikke seoseid.
Sellel menetlusel on palju kaheldamatuid voorusi, näiteks probleemide reaalse lahendamise tõenäosuse kasv, aga ka selline ambivalentne nähtus nagu süü hajumine. (Reaalse lahendamise võimalikkuse kasvatamine vähendab rituaalse ehk psühholoogilise lahenduse võimalikkust).
Teravalt tõi selle problemaatika välja Dostojevski, tema põranda-alune kannatas just selle käes, et süü hajus ta liiga arenenud mõistuse käes. Mehe vitaalsus langes, ta istus oma urkas („põranda all”) ja suutis ainult hambaid kiristada ja eluterved otsemõtlejad, kes olid õnnistatud võimetusega näha teisegi astme põhjuseid, rääkimata kaugematest seostest, ajasid teda närvi (just ja ainult närvi, sest ta ei suutnud leiutada neile süüd, mille eest neid nuhelda). 
Sama probleem kirjutati ehk põhjalikumalt lahti Ivan Karamazovi kujus, aga võiks mainida Albert Camus’d, kelle kuulsaim essee tegeleb muuhulgas õige sarnase probleemiga – suutmatusega leida süüd. Võiks sõnastada isegi teravamalt: kas süüta elu väärib elamise vaeva?
Lühidalt: süü kadumisega kaob ka maailmast ka suurim moraalne rõõm, millest põrmlane ses karmis elus lohutust leidnud. Lohutust ja kinnitust, et Kord, mida praegu küll pole suudetakse (taas)luua. See lootus ja lohutus kaigub muidugi karistatava süüdlase karjeis. Süüdlase kannatustest ammutatakse suurt jõudu.
Kui saatanlik intellekt polnud oma kurja valgust kuigi palju maailma heitnud, siis lohutas surnukspiinatava lamba koringi, aga mõelge kui palju lohutaks tänapäeval see traditsiooniline menetlus, et võtaks ühe musta lamba, seoks talle karvadesse paberirullid kõige nende nimedega, kes mõne ratturi surnuks sõitnud, ja kihutaks siis selle loomakese kõrbesse surema? 
Patuoina traditsioon on ka mõistuse valgusel muutunud korraga võikaks ja haledaks.
Olen ka varem öelnud, et süüdistusvõime on üks elujõu mõõtmeid. Ja ses suhtes kõik funktsioneerib. Kuidagi ei saa kurta, et meie ühiskond kannatab süüdistusvõime hääbumise all. Ja nagu vana Lotmani teooriate kinnituseks: vanad kihistused ei kao, lihtsalt uued lisanduvad.

Ses mõttes võib Voltaire’i eluõhtu tõdemust „Me jätame selle maailma maha niisama rumalana ja niisama kurjana, nagu me ta siia ilma tulles eest leidsime” tõlgendada optimismina inimese elujõusse.


(Kurjuse ja rumaluse vastu võitlemine on korraga kangelaslik ja argpükslik – kangelaslik, sest võitled palju tugevama vastasega, argpükslik, sest pole mingit ohtu kanda võitjavastutust.)




*

Ja ega inimõiguste nimeline puuslik parem pole. Sellelegi omistatakse tihti mingit müstilist väge. Üks probleem on selles, et inimõiguste rikkuja peaks olema süüdlane (olgu inimene või inimlik institutsioon). See on kena poliitiline meede mõnede mineviku vigade ära hoidmiseks.
Võin anda ka kena humanistlik-sotsialistliku valemi kogu inimkonnale elutingimuste tagamiseks ja vaesuse kaotamiseks: absoluutselt kõik inimesed hävitavad ära oma päritolu ja isikut tõendavad dokumendid ning putkavad ühe riigipiiri võrra läände. See globaalne nihe tagab kõigile inimõiguste järgi normaalsed elutingimused.
Piltlikult: Aga kui Maa sooritab massimõrva?
Teisisõnu: see inimõigustekontseptsioon on üks inimliku vastutus-usu vorme. Selle, kus Maailma Suuradministraatori roll antakse riigile või riikide ühendusele ja iga õnnetustüübi kohta peab olema vastav institutsioon ja seega ka ametnik, „kes vastutab”. No näiteks, kui NordStreamiga peaks midagi juhtuma ja Läänemeri muutuks elutuks, siis mõni ametnik astuks tagasi, mõni tegelane pandaks ehk istuma vms.
Milline lohutus!


Vast nii lolli lugejat pole, kes loeks siit välja, et inimõigused solvasid Maad ja nüüd tuleb lepituseks inimõigusi rikkuma hakata. Gaiaga otsitakse lepitust üldiselt positiivsemas mõttes (ja radikaalsemad ökofašistid ei võitle inimõiguste kui selliste vastu, vaid ontliku jahimehe loogikaga – liigi populatsiooni tervise huvides tuleb selle arvukust piirata).

Üldiselt arvan, et praegu on inimõiguste kõrgaeg. Inimõigustele mõeldes tuleb silme ette kujutluspilt Ivan Karamazovist, kes sõitis Euroopasse kui kalmistule, „et põlvitada ja niisutada oma pisaratega kõige armsamaid kive”.

Claude Levi-Strauss tüdines põhjalikult rituaalist „hea tahte perioodiline deklareerimine” samuti selle instrumentaalse debiilsuse tõttu (instrumentaalne debiilsus ei pea kuidagi otseselt vastik olema nagu looma veristamine vms, see võib olla midagi nii armast ja süütut, et ei taha selle instrumentaalsele debiilsusele osutadagi, grupipalvusest heategevusjooksuni või vihmametsade nimel seksimiseni (sic!)): 
” Niisiis ähvardab inimkonda kaks ohtu, mille ulatusest etnoloog ja bioloog ühtviisi aru saavad. Olles veendunud, et kultuuriline ja orgaaniline evolutsioon käivad käsikäes, teavad nad, et minevikku naasta küll ei saa, kuid samuti on nad teadlikud sellest, et rajale, millel inimene praegu sammub, koguneb selliseid pingeid, et rassiviha on veel üpris mahe pildike ägedast sallimatusest, mis võib juba homme maad võtta, ilma et ettekäändeks oleks vaja tuua rahvuslikke eripärasid. Et tänaseid, samuti aga lähitulevikus tekkida võivaid veelgi kardetavamaid ohtusid ohjeldada, peame mõistma, et nende põhjused on palju sügavamal kui lihtsalt teadmatuses ja eelarvamustes: me saame oma lootuse panna ainult ajaloolistele muutustele, mida on veelgi raskem esile kutsuda kui edasiminekut ideede arenguteel”.

Thomas Manni "Võlumäes" põrkuvad kaks maailmapilti. Ühte esindab Settembrini, humanist, kes töötab kannatuste sotsioloogia kallal (üritab kaardistada kõigi kannatuste põhjused, et need kaotada), teaduseusku optimist, intelligentne versioon praegugi levinud usust, et termofusiooniga varustatud 3D-printer suudab kohe-kohe uue planeedi printida. Tema oponent on katoliiklane Naphta, kelle kohta on õigusega öeldud, et ta on ebasümpaatsem, kuid tihti veenvam. Kui kannatusi kaotada ei saa... tuleb tagasi anda süü, sest süüdlase kannatusi on lausa kosutav tunnistada.
Igatahes Zhang Yue keeras Settembrini ja Naphta maailmapiltide pingeväljas skaala umbes siia:

Broad employees (here lining up for a morning briefing) have to memorize the chairman’s advice on everything from brushing teeth to having kids.
Photo: Noah Sheldon


<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]--> 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:58 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. mai 2015Hirm ja rahvuslus. Häda demokraatia pärast 
Ilmus pisut kärbituna ajalehes „Eesti Ekspress” 6.05.2015






Hirm ja rahvuslus. Häda demokraatia pärast




Mihkel Kunnus




Rahvusluse ja demokraatia suhe sarnaneb mõneti vanuse ja füüsilise võimekuse seosele. Alguses on nõnda, et mida rohkem vanust tuleb, seda rohkem kasvab ka füüsiline võimekus, seejärel on seos suhteliselt lõtv, aga mingist etapist alates toob vanuse lisandumine paratamatult kaasa füüsilise võimekuse languse (selle fataalse maksimumini).
”Püüdlused rahvusliku eneseteostuse ja demokraatliku korra poole on positiivses korrelatsioonis seal, kus rahvus on alistatud võõra võimu poolt ja ei saa oma püüdlusi väljendada ning samas on ka demokraatlikud institutsioonid hävitatud,” kirjutab Nõukogude protektoraatide juhtumit Euroopas näiteks tuues Leszek Kolakowski essees, mille pealkiri mõjub provokatiivsemalt kui see seda on – „Demokraatia on loodusega vastuolus”. Ta ei kutsu seal kuidagi üles demokraatia vastu, vaid kirjutab lahti äratundmist, et „need inimlikud institutsioonid, mis tekivad spontaanselt, planeerimata, ei loo demokraatiat, pigem isegi instinktiivselt tõrjuvad seda”. 
Demokraatia on filosoofide leiutis, idee. Rohkemgi veel, see on ideaal, tähendab miski, mis pole iseenesestmõistetav, miski, mille poole peab pürgima ja mille püsimine vajab pidevat pingutust. Näiteks pole ka sooneutraalne tööjaotus kuidagi spontaanne, seda pole iial üheski ühiskonnas eksisteerinud. See aga ei tähenda, et selline idee ei saaks olla ühiskonnakorralduslikuks orientiiriks. Planeerimatute ehk spontaansete inimelu vormide näitena toob Kolakowski etnilise olemise (rahvas või hõim) ja religiooni ning rõhutab, et „demokraatia ohustab mõlemat ja mõlemad püüavad end selle ohu eest kaitsta”.
Rahvus kujutab endale ette, et Jumal või loodus on talle eraldanud territooriumi ja teised võivad sellel territooriumil elada – kui neid ei ole liiga palju – ainult rahvuse armust, mille võib iga hetk lõpetada. Varad sellel territooriumil kuuluvad samuti rahvusele. Kolakowski osutab, et igasugused demokraatlikud institutsioonid on rahvusele ohuks: „kodanike võrdsus poliitikaelus, seega ka võimorganite valimisel; võrdne õigus eraomandile, samuti sõnavabadus, sest sõna võib kasutada – ja kasutatakse – rahvuse või tema eneseusu naeruvääristamiseks haritud inimeste poolt, aga haritud inimesed mõistavad teisi kultuure paremini kui harimatud ja seega on vastuvõtlikumad kosmopoliitsetele vaadetele. Rahvus nõuab tsensuuri”.

Eesti on mitmes mõttes juhtum, kus ideelised vastuolud ilmnevad võimendatuna. Lihtsustatult võib öelda, et Eesti ja eestlus võlgneb oma olemasoluõigustuse antiikfilosoofilisele ideele, et suurus ei loe. See, et Eesti on nii väike ja eestlasi on nii vähe, ei tee seda kuidagi vähem riigiks või vähem rahvuseks kui mõnda suurt ja vägevat. Substantsi tasandil on eestlane hiinlasega võrdne. Rahvus on rahvus ja punkt. Sõnastame lohvakamalt: ei loe, kui suur või väike on rahvakild, vähemusel peavad olema enamusega võrdsed õigused. Selle õilsa idee rakendamine taasiseseisvunud Eestis annab aga huvitava kahvli: võrdseks ülendatud pisirahvus peab hakkama muretsema võrdseks alandatud suurrahvuse õiguste pärast ja kõige tipuks on see „rahvusvähemus” samast substantsist, millest selle pisirahvuse ajalooline ja olevikuline surmaoht.
Sarnane on olukord keelega. Substantsi tasandil on eesti keel võrdne mis tahes teise keelega. 
Kuigi Lääne-Euroopa riikides, kus liberaaldemokraatliku reeglistiku üldkehtivus samuti põrkub immigrantide väikeste omakultuuridega, on sisserändajad keeleliselt siiski integreeritud. Ometi väidavad meil mõned vähemuste esindajad, et elu elamine oma emakeeles, enamuse keelt kasutamata, on elementaarne inimõigus. Iivi-Anna Masso küsib sellele osutades retooriliselt, kas ajakirjandus teeb murelikke lugusid sellest, „kuidas Prantsusmaal sündinud araabiakeelsete immigrantide lapsed peavad prantsuskeelses koolis käima või nende vanemad seadust järgides töökohal prantsuse keeles suhtlema? Kas peab keegi inimõiguste rikkumiseks seda, et Ühendriikides on raske karjääri teha inglise keelt oskamata?” Ja vastab samas: „Millegipärast aga toob eestlaste soov, et Eesti ühiskond võiks toimida eelkõige eestikeelsena, kaasa süüdistusi diskrimineerimises ja natsionalismis”. Jah, idee tasandil on asi selge. Riigikeel on riigikeel, suurus ei loe. Paraku juhinduvad inimesed märksa vähem platonlikust ideede maailmast kui sellest teisest, kus inglise või prantsuse keele ära õppimine ei ole kuidagi samaväärne eesti keele ära õppimisega.


Jose Ortega y Gasset kirjutab „Masside mässus“: ”Liberalism on poliitilise õiguse printsiip, mille kohaselt riiklik võim, ehkki kõikvõimas, piirdub iseendaga ja püüab enese kululgi jätta valitsetavas riigis koht neile, kes ei mõtle ja tunne nagu tema, see tähendab, nagu kõige tugevamad, nagu enamus. Liberalism – tänapäeval tuleb seda eriti meeles pidada – on ülim suurmeelsus; see on õigus, mille enamus loovutab vähemusele, väljendades nõnda kõige õilsamat mõtet, mis planeedil eales kõlanud. See kuulutab otsust elada koos vaenlasega; veelgi enam: elada koos nõrga vaenlasega. Inimsool oli üpris vähe tõenäosust jõuda nii ilusa, nii paradoksaalse, nii elegantse, nii peadpööritava, nii loodusvastase ideeni. Elada koos vaenlasega! Valitseda koos opositsiooniga!”
Briljantselt öeldud. Siin on korraga nii idealismi kui realismi. Realistlikkus peitub siin ühes üliolulises täpsustuses, selles, et see vaenlane on nõrk. Mõttetu on ülekutse elada koos tugeva vaenlasega (nagu oleks mingit võimalust tugeva vaenlasega midagi muud teha!) või manitseda eestlast, et see ei kipuks (v)allutama Venemaad.


Ideede kodu ja mõjuagent on aju. Tihti kasutatakse ideelise mõjutamise kirjeldamiseks kujundit „ajupesu”. See on ses mõttes eksitav metafoor, et ülehindab mõistuslikkuse osatähtsust inimese käitumises. Täpsem – aga kaugeltki mitte täpne! – oleks öelda, et aju ei saa pesta, pigem saab aju saab välja lülitada või sellest mööda minna. Üsna tõhus viis on selleks tempo üles kruvimine. Näiteks kui kaubanduskeskused tahavad tööstuslikes kogustes mõttetut tavaari maha müüa, siis ei korralda nad ostjate motiveerimiseks retoorilist tulevärki ega palka väitlejaid, vaid korraldavad kampaaniaid, mis sugereerivad kõrgendatud tempot st igasugused osturallid ja –möllud. „Ära mõtle! Osta!” Sama protsess toimub netikommentaariumis, miska oleks ehk üks tõhusamaid viise nende intellektuaalse taseme tõstmiseks panna kommenteerimisele viiteaeg – saadad kommenteerimisnõude ja programm laseb sul seejärel poole tunni pärast kommenteerida. See tõmbab spontaansed purtsatused alla (ja trollib trolle). Kiirsüvenemine on mõisteline vastuolu. Mõistuse mõjulepääs vajab aega ja turvalisust. 
Üks peamisi looduslikku ehk evolutsioonilist päritolu signaale ajanappusele on hirm. See pole juhus, et kõiksugused demokraatiavaenulikud tendentsid sisaldavad oma sõnalises tähistuses „–foobia” järelliidet, hirmu tähistajat. Turvalises ühiskonnas fašistlikud ideed ei nakka. Kui igas linnaosas võib turvaliselt jalutada, kui igaüks võib olla kindel, et ta mõtte- ja väljendusvabadus ei ole piiratud, et ta võib hirmuta välja öelda oma veendumusi, siis võivad koraanid ja meinkampfid vedeleda igal lauanurgal. Kodanikujulgus on üks olulisimaid demokraatlikke voorusi. Diktatuurid on hirmuühiskonnad ja demokraatia vaenlased saavad võimule hirmutades. Saidki.






--------------


Viidatud Leszek Kolakowski essee pärineb kogumikust „Miniloenguid maksiprobleemidest” (tlk Hendrik Lindepuu, Laiuse 2007)
Viidatud Iivi-Anna Masso arvamuslugu „Rahvuslus kui süüdistus” ilmus „Diplomaatias” nr 91, märts, 2011. Netis: http://www.diplomaatia.ee/artikkel/rahvuslus-kui-suudistus/
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:44 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
21. aprill 2015Humanismil oleks aeg surra. Garrett Hardin 100 


Täna, 21. aprillil 2015, oleks saja aastaseks saanud Garrett Hardin. Tasub meenutada.
1968. aastal juhtus Euroopas palju piinlikku, aga tema avaldas ajakirjas "Science" essee "Ühisvara tragöödia".


Eero Janson MTÜst Eesti pagulasabi kirjutab täna: „Poolteist aastat tagasi, kui 2013. aasta oktoobris leidis aset üle 360 hukkunuga Lampedusa tragöödia, oli Euroopa tõepoolest raevus. Nüüd Liibüa ranniku lähedal ümber läinud põgenikepaat, mille pardal oli üle 700 hinge, on aga tunnistus EL-i hoopis kalgimaks muutunud poliitikast, mis eelistab piiride valvamist inimeste päästmisele.”


Garrett Hardinil ilmus aastal 1974 essee „Päästepaadieetika: vaeste aitamise vastu”.


Oletagem korraks, et pärast kohutavat laevaõnnetust leiate end koos väikese rühma ellujäänutega keset ookeani päästepaadist. Teie ümber vees on veel sajad ellujäänud, kes anuvad, et neid paati lastaks. Kui aga liiga palju veel ellujäänuid paati lasta, siis läheb see põhja ja hukkuvad kõik. Palju lasta veel paati? Ja kuidas valida, kes?
Kujutage nüüd ette, et see päästepaat on planeet Maa ja paadis on nö rikkad riigid...
Robert Arp resümeerib: „Päästepaadieetika kohaselt ei ole inimesed sünnilt ega tegudelt võrdsed. Mõne elu on väärt rohkem kui mõne teise oma ja kõigile ühtemoodi elamisvõimalust pakkudes ei ole tagajärjeks muud kui kiirem lõpp kõigi jaoks”.


Humanistlik reaktsioon probleemile on ühene: sellist dilemmat ei saa olla, sest ei tohi olla, sest see on sügavalt ebaeetiline!
Kraad viisakam humanist tagurdab skeptitsismi, mis on probleemieituse pisut intelligentsem versioon – „Pole piisavalt tõsikindlaid andmeid, et olla kindel, et Maa ei suuda toita praegust 7,3 miljardit ja rohkemat inimest aegade lõpuni!”
Teine probleemieituse versioon on samuti humanismile omane: tema jumalus Inimmõistus aitab, kindlasti aitab! „Ega kiviaeg lõppenud kivide otsalõppemise pärast!” jms.


Palju segadust tekitab mõiste „inimese väärtus”. Nii humanist kui, ütleme, ilmalik posthumanist võivad kenasti nõustuda, et inimelust suuremat väärtust pole, ent ilmalik posthumanist eelistab metafüüsilisele postulaadile – mis tõesti ei võta ruumi ega maad ega oli mingi arvulise piirväärtusega – maiseid parameetreid.
Analoogne on asi inimõigustega. Sümpaatne sotsiaalne instrument, ei vaidle, aga vatte on teisel na vähevõitu. Täpsemalt, polegi. 


Äsja jõudis raamatupoodidesse Chares Darwini suurteose „Inimese põlvnemine” eestindus. Kõnekas on üks joonealune märkus tõlkija eessõnas:
”Veel aastat kuuskümmend tagasi püsis üldine eelarvamus, et inimese ja temast madalamate elusolendite vahel eksisteerib mingi sügav vaimne lõhe või oluline kvalitatiivne erinevus”.


Et vältida õlemehikese punumise süüdistust, võtan humanismi määratluse Vikipeediast:
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kaasaja filosoofias vaadeldakse humanismi kui optimistlikku maailmavaadet inimkonna tuleviku suhtes, uskudes täiustumisse, tarkusesse, sõprusesse, armastusse, sallivusse. Humanism sisaldab veendumust, et praegune elu on ainus, mis meil on. 20. sajandi humanism põhines agnostitsismil ja ateismil. Humanistid peavad inimmõistust elu juhtivaks jõuks. Humanistid soovivad ühiskonda vabastada religioossetest uskumustest, mis nende arvates pidurdavad inimarengut.


Humanism vastandub:
a) arusaamale, et ekisteerib kõrgem jõud (nt jumal, suur energiaallikas), millest inimkond sõltub;
b) seisukohale, et inimene on üksnes osake loodusest ning uuritav loodusteaduse meetoditega nagu kõik muugi looduses.


Küllap natuke targem humanist täpsustab, et olgu-olgu, sõltume küll ühest suurest energiaallikast (Päike), aga Inimmõistus hoiab teda päitseist. Või, noh, vähemasti kohe hakkab hoidma!




Olen ise ikka öelnud, et tulevik on puna-roheline, muud pääsu pole. See on parim variant. Teised variandid on must-, pruun- vms rohelised.
Häda on aga selles, et see punane ehk sotsiaaldemokraatlik ideoloogia on reeglina sügavalt humanistlik. Ja seda just ontoloogilisel tasandil. Vahel on tunne, et nad tõemeeli usuvad, et „hoolimises on jõud”. Et kui sa ikka ilgelt hoolid ja armastad ja üliempaatiline ja võrdõiguslik oled, siis toidadki kahe kala ja viie leivaga tuhanded inimesed.


Humanistlikule ontoloogiale vett peale tõmmates ei jaata aga ma nende argipoliitilist suurkonkurenti, neid, kes sarnaseid jumalikke kvaliteete Turule omistavad.





Ammugi ei kiida ma takka humanimi eelastele, neile, kes arvavad, et maailma käekäik on otsesõltuvuses Inimese seksuaalmoraalist.
(Taas rõhutan: seksuaalpurismi ökoloogilisest tühisusest ei järeldu kuidagi, et selle eitus või vastand oleks kuidagi relevantne, ei, homoklubi väärib ses aspektis sama palju tähelepanu kui kirik st üldse mitte).


Nö „rohelise sotsialismi” eetiline alus võiks lähtuda äratundmisest, et praeguse tehnoloogilise taseme juures on töö antropoloogiline osakaal nii tühine, et selle saaduste kuhjamine mingi vähemuse kätte pole eriti õigustatud. Loteriis ei ole teps igaüks oma õnne sepp.


Kas posthumanistlik vaade on pigem konservatiivne või liberaalne?

Mõlemat ja ei kumbagi. 
Võiks öelda, et liberaalne, sest patu mõiste kipub muutuma mis tahes kontekstis anakronistlikuks (kätte on jõudnud aeg, mil „Teadus ütleb, et pole pattu ja pole süüd, on ainult näljased”) ning paljud traditsioonid, mis väga kaua on olnud positiivse sisuga, saavad lausa vastupidise märgi enda ette. 
Eriti nn „elukultuur” katoliiklikus mõttes. Elukultuur katoliiklikus mõttes tähendab iga inimelu pidamist pühaks (st abordikeeld, eutanaasiakeeld jms). On arusaadav, et üsna hilise ajani see oligi väga vooruslik ja mõistlik moraal. Väga rasketes oludes ja nappide vahendite juures on see ainuõige strateegia – kõik ressurss säilimisele. Ent ühenduses loodusteadustega annab nii katoliiklik elukultuur kui humanism päris hukatusliku koosluse – demograafilise plahvatuse.
Väetile sobib tõepoolest elumotoks „Kõik ressurss (oma liigi) eluhoidmisele ja paljunemisele!”, aga loodusteadustega väestatule see enam ei sobi teps.


Ema Teresale omistatakse pea 100 000 elupäästmist. Fritz Haberi ja Carl Boschi nimed nii ikoonilised pole – nende välja töötatud sünteetiliste väetiste arvele kirjutatakse ca kolme miljardi näljasurma ära hoidmine. Landsteiner ja Lewinsohn (veregrupid ja –ülekanne), Edward Jenner (rõugevaktsiin), Norman Borlaug (Roheline revolutsioon) jne – kõigile neile inkrimineeritakse sadade miljonite suurusjärgus elupäästmisi.


Konservatiivne maailmavaate esindajad on tihti öelnud, et nende konservatiivus tuleb sellest, et nad arvestavad ka surnutega. See on inimesele omane – pidada mälestust pühaks. Ses mõttes on posthumanistlik rohelus lausa antikonservatiivne – see proovib arvestada veel mitte sündinutega, et ka tuleviku inimestel oleks koht, kus olla. Mitte kunagi elanute pärast ei tule praeguseid mõnusid koomale tõmmata, vaid kunagi elama hakkavate pärast.


Teisalt tasub meenutada Kalevi Kulli elegantset sõnastust: 
”Rohelist maailmavaadet saab määratleda konservatiivse maailmavaatena. Konservatiivne tähendab elamist igavese järgi. Kristluse väärtused on inimese väärtused. Roheline maailmavaade näeb inimest tervikuna tema ökosysteemis. Ökosysteemide väärtused on kestvamad, igavesemad – tähendab, roheline vaade on veelgi konservatiivsem”.

Tõesti, mingid tuumikperekondlaslikud tuulelipud tulevad oma aastatuhandetega keksima! Katsugu enne ikka püsiväärtused paika saada! Võib alustada näiteks hiljuti ilmunud David R. Montgomery raamatust „Muld. Tsivilisatsioonide hävig”.


Nii nagu inimkonna kasv nii ka majanduse kasv hävitab enda,


Vt ka Garrett Hardin „The Tragedy of the Commons” 


P.S.  Loe ka seda: "Säästev areng - demokraatia suutmatus iseennast amputeerida"



Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:32 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
1. aprill 2015Pruuni idatuule ja roosa läänetuule pealne maa 


Ilmus ajalehes „Eesti Ekspress” 01.04.2014


Kirjutatud umbes kaks nädalat varem (kui teemad olid tulisemad). Ja algselt oli rõhuasetus pisut teine, nimelt rohkem seesmise ja välimise seletuse gradatsioonile, tähendab sellele, mil määral lähtuda hinnagutes tulemusele ja mil määral tahtele-kavatsusele. Nt kas vihaõhutaja häbiväärset tiitlit väärib pigeb see, kes plaanib kurja (õnnestugu see või mitte), või see, kelle tegude tagajärjeks on viha (olgu ta ajendid kuitahes õilsad).
Aga kirjutamise käigus sai juba sissejuhatusega maht otsa, nii et tulemuse sisugi sai üsna teine.

Lehest jäi välja selline pealkiri ja alguslõik:


Pruuni idatuule ja roosa läänetuule pealne maa


Biheiviorismiks kutsutakse sellist üldhoiakut, mis vaadeldavale asjale seesmist subjektsust ei omista. Näiteks lähenetakse puhtloodusteaduslikult ning püütakse leida seaduspärasid sisendi ja väljundi, stiimuli ja reaktsiooni vahel. Puud tuntakse tema viljadest. Mõju ja tagajärg ongi olemus. 
Vähemasti inimesele pole õhtumaises kultuuris kombeks sellise lihtsustusega läheneda. Inimese puhul ei lähtuta ainult tema tegevuse mõjust ja tagajärgedest, vaid püütakse aimata ka kavatsusi ning vähemasti moraalne hinnang teole antaksegi just kavatsustest mitte tagajärgedest lähtuvalt. Biheivioristlikult vaadates pole tahtmatul tapmisel ja mõrval vahet, sest tagajärg on ju üks.  Moraalsest ja ka juriidilisest aspektist lähtuvalt on ikka vahe küll ja väga suur.






Saada supereurooplaseks, aga jääda eestlaseks


Olla inimene – see tähendab eelkõige olla tahteliselt autonoomne ja seega ka süüdiv. Umbes nõnda mõistab seda Õhtumaades domineeriv maailmavaade –  ilmalikustunud kristlus, müüdiline kompleks, millele toetuvad nii inimõigused kui ka euroopalikeks nimetatud väärtused, mille kuulutamisest ei väsita. Ühtekokku võiks seda nimetada ka inimsuse religiooniks. 
Selle järgi on kõik inimesed võrdsed just oma tahtelises autonoomias ja süüdivuses. Karjast praagitakse välja need, kel pole süüdivust, tähendab, see väike käputäis, kelle puhul psühhiaater nukralt pead vangutab. Need vaimuhaiged isendid raskematel juhtudel isoleeritakse teistest ja neil pole samu õigusi, nad ei käi valimas ja nende üle kohut ei mõisteta.
Süüdivus on inimesele fundamentaalselt olemuslik. Kõik muud omadused on teisejärgulised ja ei tule arvesse. Ja mitte lihtsalt ei tule arvesse, vaid neid on moraalselt lubamatu arvesse võtta. Pole oluline, kas keegi on loll või tark, millist jumalat kummardab, mida usub, mis rahvusest, rassist, soost või seksuaalsusest ta on. Tähtis on ainult teovõimelisus (juriidilises mõttes), süüdivus, tahteline autonoomia.


Biheivioristliku hoiakuga kahekümnendale sajandile vaadates võib öelda, et kommunism oli räigelt kuritegelikum ideoloogia kui natsism, sest ohvreid oli vähemalt suurusjärgu võrra rohkem.
Aga kultuuriruumis, kus domineerib inimsuse religioon, neid isegi ei võrdsustata. Sest natsid saatsid korda pühaduseteotuse just inimsuse religiooni vastu: nad dehumaniseerisid ühe inimrühma. Juutidele ja mustlastele ei omistatud seesmisust, nad määrati objekti staatusesse. Inimsuse kandjaid koheldi kui midagi, mis ei kanna inimsust. See on inimsusevastane kuritegu par excellence.
Kommunistlik režiim aga inimsust ei teotanud, vaid sooritas „kõigest” sadakond miljonit mõrva.
Aforistlikult sõnastatuna: natslik režiim oli inimsusevastane kuritegu, kommunistlik režiim oli pelgalt väga paljude inimeste vastane kuritegu. Ka holokausti pidamine teiste massimõrvade ja genotsiididega kõrvutamatuks näitab kuivõrd metafüüsiline (et mitte öelda religioosne) on ilmalik õhtumaalane ka tänapäeval. 


Veel üks oluline aspekt on see, et kommunistlik ideoloogia on inimsuse religiooni lähisugulane, selle barbaarsuseni kärsitu versioon. Need, kes tajuvad praegu läänest ägedalt peale tulevaid väärtusi ängistavalt ja rõhuvalt, kasutavadki tihti nende määratlemiseks „kultuurimarksismi” mõistet. See on üsna täpne nimetus. Loomulikult ei saa iga suvaline ideoloogia hakata ulatuslikult levima. See peab olema psühholoogiliselt sobiv ja mingis väga üldises mõttes resoneeruma mõne inimloomuse aspektiga. Kui kahte vastanduvat suurt tendentsi võimalikult mittebiheivioristlikult käsitleda - ehk siis üritada mõista nende sisemisi ajendeid - võib öelda, et sotsiaalses aspektis inimsuse religioon absolutiseerib ligimesearmastust, vähem pidulikult - sõprust. See tähendab positiivset hoiakut, mis ületab kõik muud lahterdusprintsiibid inimeste vahel. Inimsuse religiooni teostumatu unistus on kujutelm kogu inimkonda ühendavast sõprusest. 


Fašismi-natsismi sotsiaalne aspekt absolutiseerib seevastu veresideme, tähendab, omade ja võõraste vahel selget eristust tegeva ja rõhutava ühtekuuluvustunde. See lahjeneb seda enam, mida kaugemale jõutakse oma elementaarühikust, tugevaimast veresidemest – vanema ja lapse suhtest (sõnade „ema” ja „isa” asendamine mõistetega „eellane A” ja „eellane B” on antifašism terminoloogia tasandil, Marx ja Engels panid ette laste riigistamise de iure ja de facto). 
Sõprus ja sugulus ei ole loomuldasa konfliktis, küll aga võivad tekkida sellised konfliktolukorrad, kus peab valima ühe või teise vahel. Need toovad esile seesmise dominandi. Hõimukuuluvuse prioriteedi reetmise klassikalise näitena võib tuua Romeo ja Julia, aga ka Andrese ja Pearu lapsed, kes perekondade vaenu kiuste sõbrustasid. Pronksiööd pole vist mõtet mainidagi...


Sõprustunne lahjeneb samuti sõpruskonna suurenedes. Nii juhtubki, et seal, kus inimsuse religioon fašismi-natsismiga ühte sulab - laiendatuna kogu inimkonnale - on mõlemad juba lootusetult lahjad. Natsionaalsotsialismi võib nimetada oma rahvusega piiratud kommunismiks, ütleme, rahvuskommunismiks ja kommunismi kogu inimkonnale laiendatud fašismiks-natsismiks, ütleme, humaansotsialismiks. Vastandid sulavad ses punktis ühte.
 Idealistlikult võttes pole ju põhimõtteliselt võimatu olla sõber või hõimlane ka 7,2 miljardiga. Aga ehkki teisest rahvusest või rassist inimene võib olla parim sõber, jääb vahetu sugulustunde jaoks side siiski kaugeks. Eesti inimene lihtsalt ei suuda Usain Bolti väleduse üle sama siirast rõõmu ja uhkust tunda kui Gerd Kanteri kettakaare üle.


Kahekümnendal sajandil mindi verisesse äärmusesse mõlema tendentsiga. Kesk- ja Lääne-Euroopa suurtrauma on fašismis-natsismis, meie kodukandis aga kommunismis. Kuid nüüd oleme ka meie end sidunud üha enam Kesk- ja Lääne-Euroopaga ning tagajärjeks on kommunikatsioonihäired, mis siin ilmnevad ka põlvkondlikena. Täisikka on jõudnud vabas Eestis sündinud noored, kel erinevalt oma vanematest puudub isiklik kokkupuude siinse kahekümnenda sajandi totalitarismiga. Nooremas põlvkonnas leiab teadvustamatult aset omapärane enesekolonisatsiooni-ilming. Õpitakse Läänes ja lääne teooriate järgi, ning seal on teemaks "mida meie, valged, teistele teinud oleme ja kuidas sellise patukoorma ja orjapidajaminevikuga edasi elada". Eestis võtab selline hoiak perversselt pahupidise iseloomu, eriti võrreldes veidi vanema põlvkonna elukogemuse ja ajalooteadmisega. Praeguse Eesti alade põlisrahvas on ajalooliselt kogemuselt võrreldamatult lähemal puuvilla- või suhkrurookasvanduse orjadele kui piitsa hoidnud härrasrahvastele. Võib isegi öelda, et kui eestlane õpib endale selgeks ajaloolise lääneeurooplase „valge mehe süü”, siis pole see mitte ainult enesekolonialism, vaid ka omamoodi eneserassism – orjapidaja nahavärv, järelikult orjapidaja.


1992. a. detsembris pidas Juri Lotman Hispaanias ettekande, milles ta näitas, kuidas vene revolutsioonieelsete koodide lugemine kahekümnenda sajandi hakul Läänes osutus ekslikuks. Lotmani järgi ei seisnenud oht Läänele, vastupidiselt oletatule, sugugi mitte vene slavofiilias – s.o. rahvusliku kallakuga liikumises –, vaid tolle universalistlikus vastuvoolus, vene europeismis, mis Lääne matkimise loosungi asendas peagi deviisiga Läänele mitte ainult järele jõuda, vaid sellest ka ette minna.
Eesti supereuroopalikud liikumised Euroopale muidugi mingit ohtu ei kujuta. Eesti on nii pisike ja väeti, et tema püüd olla euroopalikum kui Euroopa on ohtlik ainult talle enesele.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:31 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
21. märts 2015Laena mulle kinnast, Väinamöinen! 
Soomeugri poksi ärkamisaeg



Eesti rahvusteadvuses haigutab poksi kohal suur auk. Spordiajaloos ehk mitte täielik, aga seda tunneb ainult kitsas ringkond. 
Meie suur eepik Anton Hansen Tammsaare on öelnud surematud sõnad: „Kui ei aita sõnad, siis aitab muusika või rusikad.”
Laulurahvana tuntud eestlased on siiani ikka rohkem muusika poole pöördunud. 
Ka soomlaste „Kalevala” lugudes võeti sõna tõhustamiseks appi pigem muusika kui rusikas. Kui oli vaja rammu katsuda, siis tähendas see tihti just võistulaulmist. See viis pole Eesti vägevamatele poegadelegi võõras. Kui aga oli vaja mõõtu võtta ihurammus, siis visati näiteks kiviga kaugust või söödi võidu.
On olnud ka vaenulikumaid kokkupõrkeid, ent just löömises on ürgne eestlane näidanud üles erakordset tehnilist juhmust. Isegi lauaga lüües ei taibanud ta seda ise serviti keerata, vaid peksis terve koorma lapiti puruks, tähendab, oli täiesti võimetu isegi kogemusest õppima.


Löömiskunsti tehnilist nulltaset kompenseeris neil muistseil ajul tohutu ihuramm. Kui raudpead tulid jälle meite põlde talluma, siis osad virutati neist poolest saati maase nagu puuvaiad. Aga see oli ka kogu virutamine.
Legend teab pajatada, et kui hilisemate aegade rahvuskangelasele Georg Lurichile kaagid öisel tänaval kallale tungisid, siis ei peatanud ta neid täpse löögiga, vaid viskas lähedal oleva maja katusele.
Muutuste tuuled hakkasid puhuma alles õige hiljuti – siis, kui tekkisid esimsed katsed rahvuslikku omapära sünteesida mõne võõramaa tehnikaga. Näiteks rahvusomase kiviviskevõistluse segunemisel löömiskunstiga sündis kivipall – spordiala, mis ei jõudnud aga kunagi massidesse.
Alles pärast seda kui malesuurmeistri Paul Kerese vaimuvalgus sähvatas läbi ugriliku lihasaju, sai poksiseeme siinmail idanema hakata.
Ja justkui läbi taguotsa hambaid ravides taipas toona üks sportlik noormees, et „poks on kui malemäng, kus ruute malelaual asendavad hõredad kohad vastase kaitses, nuppe aga kinnastatud rusikad”. 






On kõnekas, et see üks ja ainus poksilöök, millega meie müütiline rahvuskangelane hakkama sai, oli tema kuulsusrikka elu viimane tegu. Ta raksatas rusikahoobi põrgu väravate kivikaljusse ja jäi sinna kättpidi kinni. Just äsja sai ta selle sealt lahti. Ja on tõeline rõõm ja au, et seda tuleb esimesena suruma just Soome poksihiid. 

Robert Helenius Anton Raadiku pildi taustal
Picture: Tony Öhberg for Finland Today


Täna, 21,03,2015 toimub esimene profipoksi tiitlimatš Eestis.


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:55 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


20. märts 2015Mihkel Mutt "Õhtumaa Eesti" 
Ilmus kolmandiku võrra lühemana ajalehes „Sirp” 20.03.2015.




Vargamäe Settembrini kannatlik pedagoogika


Mihkel Mutt, Õhtumaa Eesti. I. Kultuuripublitsistikat ja kirjandusartikleid. Kujundanud Tiina Tammetalu. Fabian, 2014. 416 lk.


Mihkel Kunnus
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->

1.
Tutvudes Mihkel Muti varasemate esseekogumike retseptsiooniga süvenes mus veendumus, et antud juhul on mul väga oluline rõhutada oma autoripositsiooni, konkreetsemalt siis sünniaastat – 1982. Mul pole isiklikke mälestusi näiteks sellest, kuidas ta „tuli kirjandusse 1980ndate aastate algul iroonilise proosa virtuoosina, äratas tugevaid tundeid ja lõi endast reljeefse kuvandi” ja „oli meie vaimuilma uus tuul, justkui muukeelse ja muumeelse kultuurikihi peal kasvanud välismaa kirjanik, kes senised esteetilised ja moraalsed hoiakud tühjaks tegi” (Kalev Kesküla<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->). Vastupidi, pisut utreerides võiksin öelda, et avastasin oma tudengipõlves Mihkel Muti kui ühe põneva nõukaaegse kirjaniku, kelle tähelend oli alanud juba enne minu sündimist. Hääl ta raamatutes kõlas mu jaoks selgelt minevikust, mitte aga ühest pikema kestvusega olevikuregistrist. Küllap sellist hoiakut võimendas mu bioloogilise nooruse ja riigi puberteetliku kapitalismi ajaline ühtelangemine. Näiteks Mihkel Muti lelle Viktor Muti pärandiga tutvusin enne. See on toonast elutunnet hästi iseloomustav seik. Nimelt pidas õppejõud (bioorgaaniline keemia) vajalikuks vabandada, et lubab endale sellist sentimentaalsust, et heietab poole sajandi vanustest laboratoorsetest meetoditest, aga tahtis rõhutada, et Viktor Mutt oleks kindlasti saanud esimese eestlasena Nobeli preemia, kui poleks ise kuulunud žüriisse. Kõrvalepõike kõrvalepõikena mainis, et suure bioorgaaniku sugulane on populaarne kirjanik Mihkel Mutt, keegi, kellelt mina olin tollal lugenud vaid mõnda ajaleheartiklit. Eks positivistlik loodusteadus on ikka loomuldasa minevikuvaenulik ja näoga tulevikus nagu nooruski, ent toona õhkus kogu eluolust sellist suhtumist.
Mõningaid „katkestuse kultuurile” omaseid sümptomeid adun küll. Näiteks essees „Mälestuste mäletamisest” käsitletakse kirjanike mälestamise temaatikat ja käiakse välja idee, et „äkki tuleks ilmutada suuremat perspektiivitunnet ning praegu meie väljapaistvamatele  kirjanikele juba üksnes sel otstarbel majad kinkida, et kunagi oleks võimalus neile sinna muuseumid sisse seada” (lk 109). Turtsatasin, sest spontaanselt tajusin seda ideed selge groteskina. Kui aga lugesin edasi ja Mutt ohkas ka ise selle idee liigse utoopilisuse peale ja rääkis vähemasti monumentidest ja mälestustahvlitest, siis sain aru, et mu automaatses reaktsioonis oli tegu põlvkondade vahelise elutunde erinevusega. Olen kasvanud endastmõistetavusse, et literaaditöö on suuresti entusiasmipõhine ja alati mõne muu töö kõrvalt. Mõistetavamaks saab see romaanis „Kooparahvas läheb ajalukku” käsitletud temaatikaga, sealt peegelduva melanhoolse tõdemusega, et nõukogude aeg oli kunstinimestele ja loovharitlastele vähemasti materiaalses mõttes lausa anomaalselt muretu. Samuti õhkus varasemast retseptsioonist seda suuremat vaimuinimeste kollegiaalsust, mis nõukaajal olevat valitsenud, ja isegi kriitilisemad märkused paistsid mõneti kui peresisesed naginad.
Niisiis, kirjutan kindlasti oma põlvkondliku piiratusega, andku vanad tarikad ja vettinud mägrad see andeks!
Kõnealusest kogumikust on kirjutanud väga hea ja (kongeniaalselt) eritleva ülevaate Leo Luks ja seal öeldut ma kordama ei hakka, lisaks võiks ehk lugeda ka põlvkonnakaaslase Kalev Kesküla arvustust esseekogule „Meedia, mu meedia”<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->. Proovin järgnevaga pisut analüüsida Mihkel Muti kõige üldisemat maailmavaatelist hoiakut ja filosoofilist temperamenti, kõrvutades teda selleks mõne teist tüüpi vaimuinimesega.


2.
Näiteks Mihkel Mutt ei ole Uku Masingu tüüpi, kohe üldse mitte. Uku Masingul oli üheks sagedaseks sõimusõnaks „tervemõistus” (kokkukirjutatuna) ja igasugused äärmused ja (tunnetuslikud) piiriületused olid talle väga omased. Püüdes formuleerida Muti kultuurikriitika eripära ütleb Leo Luks: „Kõige olulisem märksõna selle iseloomustamiseks võiks olla mõõdukas tervemõistuslikkus [Leo Luksi rõhutus – M.K.]” (lk 104). Igaks juhuks täpsustaks veel siiski üle, et sõna „mõõdukas” on siin pisut liiane, pleonastlik, sest mõõdukus on ise tervemõistuslikkuse atribuut. Sestap võiks täpsustus „Mutt on maksimaalselt, äärmuslikult tervemõistuslik” tunduda jällegi paradoksaalsena, mõistelise vastuoluna. See maksimaalne tervemõistuslikkus seisneb muuhulgas selles, et Muti kultuurikriitikas puudub igasugune unistajalikkus ja utopism, hoiak, mis on üks ilmaliku konservatiivsuse mõõtmeid. Küllap on see ka üks neist põhjustest, mis seab ta mõningasse reesuskonflikti selliste intellektuaalidega nagu Märt Väljataga, kes vahendab maakeelde maailmaparanduslikust usust kantud (majandus- ja ühiskonnateoreetilisi) artikleid, ja „tugitooli anarhist” Rein Rauaga, kelle päevapoliitilistes sõnavõttudes on revolutsioonilist paatost omajagu. Maksimaalselt antiteetilise hoiaku sõnastab siiski Uku Masing: „Kuitahes mõttetu ja lootusetu olekski katse lahkuda sellest „tegelikkusest”, aga viibimine praguses ontlikkus „seedimis-elus” selles maailmas, on veelgi mõttetum”<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]-->. Kui Mihkel Mutt katsub inimest lepitada paratamatuga, siis Uku Masing kutsub üles võitlema isegi mööduvuse ja termodünaamika seadustega. 
Samuti on Masing öelnud, et „mõistuse antud mõistuslik rahu ei ole muud midagi, kui rahulolek rahulolematuse paratamatusega”<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]-->. Masingule tähendab see muidugi seda, et mõistuse piirides püsida pole mingit mõtet, Muti maksimaalne tervemõistuslikkus aga seisnebki suuresti selles, et ta mõistuse piiridest kunagi ei välju. Antropoloogilises plaanis tähendab see haruldast askeesi, sest suurem osa inimestest toetub ikka suurema osaga ala- ja mittemõistuse sfäärile, mis oma tohutus hõlmavuses ulatub instinktidest, hirmudest ja unistustest, vandenõuteooriate, horoskoopide ja religioonini, lühimalt –  maailmapildini, mis on kõige üldisemalt müüdiline. Mutt aga kasutab kontseptualiseerimiseks müüdilise maailmapildi surmavaenlast – ajalooteadust ning lisaks ühiskonna- ja loodusteaduste positivistlikke andmeid. Samuti oleks mõeldamatu, et Mihkel Mutt püüaks tõele läheneda mingite šamanistlike meetoditega, droogidega „taju uksi” avardades vms. Võib sõnastada ka vähem ülevalt – see pole askees, vaid täielik abitus mõistuse ees, võimetus murda mõistuse ike, suutmatus isegi alustada seda võitlust, mida pidas Dostojevski („hakkan uskuma!”).
See hoiak avaldub ka eneserefleksioonis. Essee „Kolm juhuslikku naist” joonealuses tunnistab, et näeb neid kolme naist siduva valikuna ainult oma teadvust ja on sunnitud häiritult möönma, et alateadvus teeb oma tööd ja lisab: „Mulle ei ole aga alateadvus kunagi meeldinud, ma olen tahtnud ikka päristeadvus olla”<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]-->.


3.
William James kasutas tunnetushoiakute kaardistamisel ühe atribuudina telge, mille ühes otsas on hirm eksida ja teises iha mõista. Ja see pole niivõrd skaala, kuivõrd pingeväli, sest mõlemad hoiakud on ikka mingil määral esindatud, ent samas töötavad mõneti teineteisele vastu. Eksimishirmu äärmusliku domineerimise all redutavad skeptikud, kes nõuavad muudkui üha rangemaid tõestusi, seal on Descartes oma kurikuulsa cogito lävel ja õnnetu Hume, kellele eilsed loodusseadusedki pole täna piisava kindlusega garanteeritud. Teises otsas on lennuka fantaasiaga kontseptualiseerijad, kes ei vaja eriti fakte, et mõista maailma Tegelikku Korda ja iga „näiline vastuolu” osutub nagu naksti selle sama süsteemi ilminguks, mida nad juba „teavad”, ja nõnda vandenõuteooriatest kõiksuseni veetilgas, siin on epistemoloogilised kõigesööjad.
Veel aitaks kaardistada telg, mille ühes otsas on parsimooniaprintsiip ja teises, ütleme, paranoiline tõekujutlus, mille järgi asjad on a priori tegelikult hoopis teist moodi kui paistavad ja tõde on eelkõige miski, mis tuleb paljastada. Paranoline tõetunnetus elab proosalikkuse eitusest ja januneb millegi ilmutuselaadse järele, olgu sügavamõtteline aforism mõnelt gurult või lühike artikkel mõnest nn alternatiivsest meediakanalist. Masse lummab ikka ime, saladus ja autoriteet, kinnitab demokraatlikult klikimaias sotsiaalmeedia Ivan Karamazovi sõnu.
Parsimooniaprintsiibile vastav tõetunnetus seiseb seevastu eelkõige täpsustamises, nüansseerimises, eritlemises ja kõiges muus tüütus ja vaevarikkas, eruditsiooni ja andmeid nõudvas intellektuaalitöös. Siia jõuavad need, kelles on korraga tugev iha mõista, ent võimetus uskuda igasugust umbluud ja faktidest vabastatud teooriaid. Mihkel Mutt on üks neist.
Näiteks rääkides igasugustest kunsti- ja kirjandusedetabelitest ütleb, et objektiivselt parimaid on vist võimatu välja selgitada, aga „samas ei maksa absoluudi võimatusest heituda, kalduda teise äärmusesse, teha eelnenust väga kaugele ulatuvaid üldistusi ning absolutiseerida (ajaloolise) tunnetuse võimatust üleüldse” ning toob näiteks ühe markantsema, Michel de Certeau, „kes isegi Foucault’d (!) süüdistas liigses objektiivsuses, sest too kasutab oma teostes nn ajaloolist tõestusmaterjali. [...] Kõigi sääraste õpetuste ühisjoon on ajaloo kuulutamine täiesti väljaspool objektiivse sfääri olevaks. Kõik sõltub sellest, kes ajalugu parasjagu tunnetab, kelle vaatenurgast see on kirja pandud. Endastmõistetavalt kaasneb sellega igasuguse induktsiooni kui meetodi ja empiiriliste uurimuste põlu alla panek. Tähtis on deduktsioon, aprioorne skeem.”<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]--> 
Ta osutab praktilistele konsekventsidele (tuues näiteks Molotov-Ribbentropi pakti) ja jätkab: „Relativism mõistagi eitab üldkehtivat moraali ja väärtusi kui selliseid. Kõik sõltuvat kohapealsetest asjaoludest, tunnetus on täielikult sotsiaalselt determineeritud. „Nemad” seal Hiinas ongi õnnelikud, et ei saa suud pruukida, sest neid on nii aastatuhandeid determineeritud” ja lõpetab artikli sõnadega: „Jah, ma olen „valge isane” ega saa sellega nõustuda”.<!--[if !supportFootnotes]-->[7]<!--[endif]--> 
Intelligentne ja haritud postmodernist võiks teda ehk süüdistada kujutletava vastase karikeerimises, ent Mutt on kirjutanud palju päevaajakirjandusse ning põhupäid veendes on õlemehikese tampimine igati adekvaatne meetod, sest minu arust suhtub ta postmodernismi ilmse põlgusega just viimase peamise praktiseerumisvormi – harimatuse ja lolluse apologeetika – tõttu, tähendab, tunneb puud viljadest. 
Antipaatiat postmodernismi vastu võimendavad ka väärtushoiakud.
Ta kirjutab Toomas Haugi kohta nagu endast: „T.H. lähenemine on kõike muud kui postmodernne. Ta „läheb sisse” ja „läheb edasi” (Mart Mäger), annab ka hinnanguid ja väärtustab, tal on niihästi esteetilised kui ka väga tuntavalt rahvuslikud ideaalid, mis on ju postmodernsest vaatevinklist täiesti out!” (lk 175)


4.
Kogumiku pealkiri on väga täpne. Muti esseistika on parimal viisil täitnud eesmärgi saada eurooplaseks, aga jääda eestlaseks. Muti kohta kehtivad üsna täpselt need samad sõnad, mis ta ütleb järelhüüetes suurkujudele, keda ta sügavalt austas: „Kuigi ta seda valjult ei deklareerinud, tundelisuse väliste ilminguteta, oli Kross suur rahvuslane selle kõige valgustatumas ja parimas tähenduses” (lk 390), „Särav rahvusvahelime mees [Lennart Meri] oli hingelt üks kõige suuremaid eesti patrioote, keda olen kohanud – selle sõna klassikalises tähenduses. [...] Ja Lennart tegi kõik, et Lääs saaks aru, et oleme nendega üks veri, et me kuulume Euroopasse ja Lääne tsivilisatsiooni.” (lk 397), veel: „horisondi avaruselt kahtlemata maailmakodanik, oli Enn Soosaar rahvuslik konservatiiv selle sõna targas tähenduses” (lk 398).
Tsiteeritud iseloomustuste korduvates täpsustustes peegeldub püsiv teadlikkus sellest, et ilma nende täpsustusteta kannaksid antud karakteristikud tänapäeval pigem negatiivset hinnangut, rahvuslus moonduks natsimiks-rassismiks ja konservatiivsus tagurluseks ja reaktsionäärluseks, teisisõnu, paariks tigedaks olevikukitsarinnalisuseks ehk millekski, millest Mutt ja eelmainitud asuvad väga kaugel. Natsism-rassism ja reaktsioonilisus toetuvad müüdilisele maailmapildile ja valgustusliku mõistuse tugevale piiratusele, aga konservatiivsus ja rahvuslus (siis nende sõnade parimas, valgustatud ja targas tähenduses) sulavad kompleksiks, millele viitas A.H. Tammsaare oma testamentlikuks jäänud essees „Truudusest” ja millele viitab Hannah Arendt öeldes, et „kindlalt ankrus olevast traditsioonist ilma jäädes – ning see kindlus kadus juba mitusada aastat tagasi – on ohus kogu mineviku mõõde. Meil on oht unustada, ning unustamise konkreetset sisu kõrvale jättes tähendaks see, et jääksime ilma inimelu sügavuti suunduvast mõõtmest. Sest mälu ja sügavus on üks ja seesama, või pigem – sügavuseni on inimesel võimalik jõuda ainult mäletades”<!--[if !supportFootnotes]-->[8]<!--[endif]-->. 
            
5. 
Eelnevat võiks kontrasti pärast taas kõrvutada Uku Masinguga, kes kuulutas 1931. aastal, et „eestlased olla ja eurooplaseks saada tähendab surma, eestlased olla ja asiaatideks saada tähendab elu”<!--[if !supportFootnotes]-->[9]<!--[endif]-->. 
Ilmar Vene alustab Uku Masingu esseekogumiku „Pessimismi põhjendus” tutvustust lausega: „Oleks juba aeg ütelda otsustavalt välja: tavapärasest maailmanägemisest hälbib Uku Masing üle talutava määra”<!--[if !supportFootnotes]-->[10]<!--[endif]-->. Seevastu Kalev Kesküla kirjutab Muti esseekogumikku „Muti tabloid” arvustades: „ Paksude läikkaante vahele kogutult ei mõju Muti tõdemused niivõrd uudsetena, kuivõrd just ilmsetena. Jutt pole just originaalne, aga tõsi ometigi. Ausalt öelda ei leidnud ma raamatust õieti midagi, mis oleks tõeliselt vaidlema ärgitanud”<!--[if !supportFootnotes]-->[11]<!--[endif]-->.
See saaks ehk kõlada etteheitena püsivas igavuses vinduvale esteedile, aga mitte harijale, sest see, millega Mutt tegeleb, on rahvavalgustus, üks pedagoogika vorme, võitlus rumaluse ja harimatusega. Mutt teab, et see võitlus on võitmatu, sest iga inimene sünnib rumaluse sõdurina ja kui suudabki rinnet vahetada, sureb peagi vanadusse.
Mutt kirjutab taolist Hamleti-küsimust käsitledes: „Mida peab väärikas inimene tegema, kui ta mõistab, et võita pole lõpuks mingit šanssi? Kas kohe lõpetada või kõige kiuste siiski edasi võidelda? See küsimus on euroopa kultuuris äärmiselt püsiv. Ja minu lemmikmõtlejad on need, kes väidavad, et tõeline heroisim ja inimvaimu suurus peituvad just selles, kui kõige kiuste võidelda, nii kaua kui suudad”(lk 15).


6. 
Uku Masingu hinnang on üldreeglina pöördvõrdelises seoses käsitletava autori tunnustatusega. Masingu eruditsioon ja viitestik on tohutu, aga üldtunnustatud suurusi mainitakse harva ja kui, siis ikka mõneks põlglikuks nähvakaks. Kui aga võtta kõrvutamiseks Mihkel Muti kirjanduslikud imetlusobjektid –  Thomas Mann, Fjodor Dostojevski, A.H. Tammsaare – , siis võiks valikuprintsiibi tagantjärgi koondada kreedoks: suurim läänest, suurim idast, suurim kohapealt. Mõistagi pole see mingi valikuprintsiip a priori, vaid vaistlik äratundmine. Meenutades oma tudengipõlve kirub Mutt oma toonast individualismi ja originaalitsemisvajadust, tõrget õppida sama asja, mida teised, ning muudkui otsida alternatiivsemat, ainukordsemat<!--[if !supportFootnotes]-->[12]<!--[endif]-->. Võib ehk öelda, et Uku Masing jäi sellesse faasi pidama (ja paisutas selle inimvõimete piirile), ent Mutt kasvas sellest varakult välja. Ütleb ka Kalev Kesküla, et „kunagisest irriteerijast ja elitaarsete kultuurihoiakute viljelejast on tänaseks saanud tubli koolmeister ja selles rollis on Mutt järjepidev”<!--[if !supportFootnotes]-->[13]<!--[endif]-->.
Sellise koolmeisterlikkusega käib kaasas teatav ebaoriginaalsus, ütleme, kainuse ebaoriginaalsus, nii nagu iga keemik toetub täiesti ebaoriginaalsele perioodilisustabelile ja pole midagi originaalset Dostojevski talendi tunnustamises. Lisaks kehtib Muti kohta täieliselt see, mis ta ütleb Toomas Haugi kohta: ta „ei fantaseeri ega belletriseeri selles mõttes, et tema artiklid rajanevad põhjalikul uurimistööl” (lk 174).
Teadagi mis probleem sellega võib kaasneda – tõde ei pruugi olla piisavalt seksikas ega olla nii köitev nagu mõni lennukas spekulatsioon või „paljastus”. Tõearmastus võib palju kaotada ajastu suurväärtuses – meelelahutuslikkuses – kui Sokratse kombel kuivalt sedastada, et on meeletus pöörduda jumalate (loe: spekulatsioonide) poole küsimustega, millele saab vastuse loendamise ja mõõtmisega. 


7.
Informatiivne on ka Mihkel Muti maailmavaate asetamine skaalale, mille ebapiisavuse nentimisel ja sellest hoolimata kasutamisel on pikk ja väärikas traditsioon: vasak- ja parempoolsus. Loomulikult pole antud juhul tegu esmajoones poliitiliste eelistustega, milles eelnev küll tihti kajastub, vaid adumisega inimese kohast ja olemusest maailmas. Vasakpoolsusele on omane näha, et suured poliitilis-majanduslikud süsteemid kohtlevad inimesi ebaõiglaselt ja väga paljud satuvad endast mitte sõltuvatel põhjustel kohutavatesse oludesse ja samas mõned satuvad endast sama vähe sõltuvatel põhjustel sulepatjatele, tihti esimeste ekspluataatoritekski. See on tõesti nii. Süütu inimene on heidetud hiiglaslikku masinavärki. Parempoolne intellektuaal seda vaevalt eitab (reaalpoliitik tihti küll), aga teda iseloomustab samas allergilisus vasakpoolse lemmikleevendi – revolutsiooni –  vastu. Esiteks ta näeb, et suur osa sest ühiskondlikust süsteemist ongi juba maailmaparandusmasin, see on kaadervärk, mis on kild-killu haaval üles ehitatud kohanedes suurte looduslike ja inimese seesmiste stiihiatega. Teiseks, ta teab, et tüüpilise revolutsiooni põhitunnusteks on: a) lähtumine õigluse ideest, b)meetodiks „peksame kõik segi, küll siis asi kuidagi ise laheneb” (Dostojevski), c) välja tuleb hoopis-hoopis midagi muud, enamasti midagi sootuks hullemat. 
Siin peegeldub veel üks oluline punkt: vasakpoolne rõhutab rohkem tõsiasja, et inimene on süütu (välja arvatud need ekspluataatorid, naah!) ja kannatab süütult, parempoolne jaatab pärispattu (see teoloogiline termin pole moraalne kategooria argitähenduses, kuigi võib kõlada süüdistusena), mis väljendub veendumuses, et inimklotsidest pole võimalik mingit eriti head asja ladudagi, iga ühiskondlik elukorraldus on  paratamatult pingeid täis kaardimajake, mille liiga rapsakas muutmine päädib alati veresaunas. Püüdes kaotada „ahistust kultuuris” ei jõuta Eedenisse, vaid Hobbes’i kirjeldatud stardipunkti. Hardo Pajula sõnastuses:
„Lühidalt: me oleme kõik kiskjad, ja ühiskonnakorralduse probleemi mõistuspärane arutelu peaks lähtuma sellest alusoletusest. Kummatigi peitub minu arvates just siin vasak- ja parempoolsuse (nii palju kui nendel mõistetel üldse tähendust on) olemuslik veelahe: esimeste arvates muudab inimese kiskjaks ebaõiglane ja kuri kapitalistlik ühiskond, teised näevad Augustinuse eeskujul juba vastsündinutes „saatana jäsemeid“”<!--[if !supportFootnotes]-->[14]<!--[endif]-->.


8.
Leo Luks kirjutab: „Oma lemmikkirjanikku Tammsaaret Dostojevskiga võrreldes kirjutab Mutt: „Ja ometi kiirgab mõlema kirjaniku loomingust väga  tajutavalt, et kuigi inimene on nõrk ja saab oma heitlustes tihti lüüa, on ta väärt kaastunnet ja armastust. Seda võiks nimetada melanhoolseks humanismiks” (lk 336). Mulle hakkab üha enam tunduma, et samamoodi võiks nimetada ka Muti enda vaimset hoiakut”<!--[if !supportFootnotes]-->[15]<!--[endif]-->. Kirjutan alla.
„Inimene on loomu poolest nõrk,” kirjutab Mutt „Kehamahladega seotud huvid varjutavad alaati vaimsemad – see on aksioom. Liha on kui lillekene ning inimloomus kooldub ikka kergema vastupanu teed”<!--[if !supportFootnotes]-->[16]<!--[endif]-->. Seda tuletatakse ikka aeg-ajalt meelde. See on tõesti aksioom.
Siin on ka Muti moralismi – ja ta tõesti on moralist – mõningane paradoksaalsus. Kujundlikkusele pisut lõivu maksetes võiks öelda, et Muti jutlustatav moraal ongi see, et ei tohiks liialt moraliseerida.
See johtub osalt sellest, et Mutt mõtleb ühiskondlikult, keskmistavalt, statistiliselt, see tähendab, erandlik leid ei kummuta seaduspära, rohusööjast lõvi leidmine ei falsifitseeri tõsiasja, et lõvi on kiskja.
Idalistlikud moralistid ja võitlevad revolutsionäärid kipuvad aga moraliseerima üsna vastupidise loogika alusel – nad ülendavad kurioosumi ettekirjutuseks, kõlbeliseks eeskujuks. Nad kuulutavad sõjakas-võidukalt, et on leitud taimetoitlasest kulturist, kaheksakümne aastane riistvõimleja, mees, kes tahab saada lasteaiakasvatajaks jne. Nende kohta käib hästi Pascali märkus stoikude aadressil: "Nad järeldavad, et inimene suudab alati seda, milleks ta on mõnikord suuteline, ja et kuivõrd kuulsusejanu suudab neid, kes kuulsust ihkavad, teatud tegudele sundida, siis võivad teisedki sedasama teha. See on palavikuline tegutsemine, mida terve inimene ei suuda jäljendada. Sellest, et leidub kindlameelseid kristlasi, järeldab Epiktetos, et igaüks võib selleks saada"<!--[if !supportFootnotes]-->[17]<!--[endif]-->. Mihkel Mutt nii ei arva.


9.
„Inimene vajab tingimata pühadust ja hardust. Ma ei salli postmodernismi, aga eeskätt mitte sellepärast, et see on kaotanud piirid kunsti ja elu vahel, vaid et tänu üleüldisele suhtelisusele on elus eneses püha ja harras sfäär peaaegu olematuks ahenenud. On kerge öelda, et püha ja harras peab sündima inimese enese hinges. Aga hing on ju enamasti nõrk”(lk 102-103).
Samas kinnitab ta , et vähemasti Euroopas „nüüdisinimene ei saa enam jumalat uskuda” (lk 103). See on jälle mõneti paradoksaalne, sest mingis mõttes tõde siin instrumentaliseeritakse. Või siis loobutakse valgustuslikust, universalistlikust teesist, et tõde on põhimõtteliselt igale mõistusolendile kätte saadav. Pühadus ja hardus on vajalik, rippugu pealegi tühjuses. Lähisugulus postmodernismiga on igatahes adutav. 
Võib vist öelda, et Muti (ja Thomas Manni ja paljude teiste ilmaliku mõtteviisiga vaimuinimeste) usutunnistuse võtab kenasti kokku eneseirooniline humanist Serenius Zeitblom – „vanameelne inimene, takerdunud teatavatesse armsatesse romantilistesse vaadetesse, mille hulka kuulub ka see, et kunstniku olemuse ja väikekodanlikkuse vahel valitseb pateetiline vastuolu” –  „Doktor Faustuses”: „Neis aastates on koolielu elu ise; asendab seda; selle huvid sulevad horisondi, mida iga elu vajab, et väärtusi luua, mille suhtes iseloom ja võimed, kui relatiivsed nad ka poleks, end maksma saaksid panna. Seda suudavad nad inimlikult ainult siis, kui see relatiivsus märkamatuks jääb. Usk absoluutsetesse väärtustesse, olgu see illusoorne või mitte, on minu arvates elu eeltingimus”<!--[if !supportFootnotes]-->[18]<!--[endif]-->.
Siin hakkavad nüüd vastandid ühte sulama, Dostojevski oma tõotusega jääda pigem Jeesuse kui tõega juhul kui need vastuollu peaks sattuma, suurinkvisiitor oma kaitsekõnega väetite eest, humanismi valitute heroism, modernism ja valgustatud (et mitte öelda elitaarne) postmodernism. Ehk on siin kohane tsiteerida Isaiah Berlini kuulsa inauguratsiooniloengu lõppu:
„See, et meie põhimõtetel puudub jäävustagatis, ei tee neid sugugi vähem pühaks. Just soov tagatise järele, mis kinnitaksid meie väärtuste igavikulisust ja kaitstust kusagil objektiivses taevariigis, ei tarvitse õigupoolest olla midagi muud kui igatsus lapsepõlve kindlustunde või algelise muinasaja absoluutsete väärtuste järele. „Mõista oma veendumuste paikapidavuse suhtelisust,” nagu ütles üks meie ajatu imetlusväärsemaid kirjamehi [Joseph Schumpeter – M.K.], „ja ometi kohkumatult nende eest seista – see eristabki tsiviliseeritud inimest barbarist””<!--[if !supportFootnotes]-->[19]<!--[endif]-->. 


10.
Mihkel Muti esimene raamat oli novellikogu „Fabiani õpilane” (1980). „Fabianile, nimele ja inimesele, kelle põhijooned – tegelikus elus saamatuvõitu intellektuaal, kellele meeldib arutleda ja targutada ning kes jälgib maailma põgusa üleoleku, blaseerumise ja irooniaga”<!--[if !supportFootnotes]-->[20]<!--[endif]--> jääb Mutt enam-vähem truuks läbi kogu oma loomingu.
Kust pärineb nimi Fabian, seda ei tea kindlalt öelda, aga Erich Kästneri romaan „Fabian. Ühe moralisti lugu” (e.k. 1981) tundub nii mitmeti kattuv ja kongeniaalne, et see tundub juhuslikkuseks liiga ebatõenäoline. Ka Kästneri Fabian on intelligentne, läbinägelik vaatleja ja samuti elujõuetu ja väga passivne nö indolentne.
„Kõik see tuli sellest, et ta kujutles, nagu võiks maakera ainult siis pöörelda, kui tema, Fabian, seda pealt vaatab,” kirjutab Kästner mõrkava irooniaga. „Teistel oli elukutse, nad jõudsid edasi, abiellusid, tegid oma naistele lapsi ja uskusid, et see kõik kuulub asja juurde. Tema aga pidi, pealegi veel vabatahtlikult, teispool barjääri seisma, pealt vaatama ja aeg-ajalt meeleheitesse langema” ja Fabian pihib: „Mul on üks eesmärk, kui seda tohib eesmärgiks nimetada! Ma soovin aidata inimesi korralikeks ja mõistlikeks muuta. Esialgu aga tegelen ma inimeste vaatlemisega nende vastavate kalduvuste seisukohalt”<!--[if !supportFootnotes]-->[21]<!--[endif]-->.
Fabian mis Fabian. Esseistikas on Mihkel Mutt märksa asisem ja tõsisem ning kindlasti konstruktiivsem. Esseistikas on Mutt ilmalik õhtumaine haritlane, kes esindab elutunnet ja väärtuskompleksi, millel on väga suur kattuvusosa humanist Settembriniga Thomas Manni „Võlumäest”. Näiteks lisaks kõigele eelnevalt siinkirjutatule iseloomustab nii Mutti kui Settembrinit „armudiskursuse” pea olematuks pisendamine, „kuuvalguse viirastused”, niisked kireniutsatused ja ihauimastus on välja lõigatud. Mutt blokeerib need sildiga „armujobinad” ja punkt. Ka see on väga settembrinilik. Nagu ka rahulik ja järjepidev (rahva)valgustustöö. Ja kui siia juurde arvestadada ka vurlele vastanduv matslikkus A.H. Tammsaare mõttes ehk truudus oma juurtele, siis võibki panna tema kultuuritööle koondiseloomustuseks „Vargamäe Settembrini kannatlik pedagoogika”. Tõsi Mutt on pessimist ja tal pole erilisi illusioone inimkonna arengu osas. Projekt Inimene võib olla pelgalt huvitav evolutsiooline kõrvalekalle kuskil pole kirjas, et see ühel hetkel lihtsalt ei lõppe. See eristab teda Settembrinist, aga sarnastab Uku Masinguga.






<!--[if !supportEndnotes]-->


<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Kalev Kesküla. „Mihkel Mutt, eesti moralist” http://blog.ekspress.ee/Arhiiv/Vanad/1997/02/areen/raamat2.html
<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Leo Luks. „Kui palju kaalub kõva sõna?”, Vikerkaar 2014, nr 9, Kalev Kesküla vt viide 1
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> Uku Masing. Budismist. Ilmamaa. 1995, lk 118
<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]--> Samas, lk 76
<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]--> Looming, nr 12, 2014
<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]--> „Edetabelitest”, kogumikus Muti tablod. Kupar, 1999, lk 74
<!--[if !supportFootnotes]-->[7]<!--[endif]--> Samas, lk 75
<!--[if !supportFootnotes]-->[8]<!--[endif]--> Hannah Arendt. Mineviku ja tuleviku vahel. Harjutusi poliitilise mõtte  vallas.  Ilmamaa, 2012, lk 116-117
<!--[if !supportFootnotes]-->[9]<!--[endif]--> Uku Masing. Vaatlusi maailmale teoloogi seisukohalt. Ilmamaa, 1993, lk 37
<!--[if !supportFootnotes]-->[10]<!--[endif]--> Ilmar Vene. „Vastandlikkuse vaevas”. Postimees, 3. II 1996
<!--[if !supportFootnotes]-->[11]<!--[endif]--> Kalev Kesküla. „Muti katekismus”. Looming, nr 3. 2000, lk 471
<!--[if !supportFootnotes]-->[12]<!--[endif]--> Mihkel Mutt. „Mälestused IV. Kandilised sambad. Ülikool.” Fabian 2010, lk 67-69
<!--[if !supportFootnotes]-->[13]<!--[endif]--> samas
<!--[if !supportFootnotes]-->[14]<!--[endif]--> http://nihilist.fm/kiri-martinile-vabaduse-kusimuses/
<!--[if !supportFootnotes]-->[15]<!--[endif]-->  Samas lk 103
<!--[if !supportFootnotes]-->[16]<!--[endif]--> „Liha on kui lillekene”, kogumikus Muti tablod. Kupar 1999, lk 71
<!--[if !supportFootnotes]-->[17]<!--[endif]--> Blaise Pascal Mõtted Hortus Litterarum/Logos 1998, lk 195
<!--[if !supportFootnotes]-->[18]<!--[endif]--> Thomas Mann Doktor Faustus Eesti Raamat 1987, lk 26, 43
<!--[if !supportFootnotes]-->[19]<!--[endif]--> Isaiah Berlin „Vabaduse kaks mõistet”, kogumikus Valik esseid. Hortus Litterarum 1998, lk 121
<!--[if !supportFootnotes]-->[20]<!--[endif]--> Maimu Berg „Mihkel ja Victor on vennad”, järelsõna Mihkel Muti raamatule „Hiired tuules” Eesti Päevaleht AS 2009, lk 245
<!--[if !supportFootnotes]-->[21]<!--[endif]--> Erich Kästner Fabian. Ühe moralisti lugu. Eesti Raamat 1981, lk 29,35
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:02 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
13. märts 2015Kulka. Kirjutussportlaste pjedestaal 
Ilmus ajalehes „Sirp”13.03.2015




Kirjutussportlaste pjedestaal


Mihkel Kunnus






Kaalukategooriad


Kirjanduse (või kunsti üldisemalt) (au)hindamisel võib kindel olla ainult selles, et kindlasti on mingi hulk, kes pole tulemusega rahul. Hindamisele järgnevas poleemikas välguvad aga väga tõenäoliselt sellised sõnad nagu õiglus ja sport. Viimast muidugi eituse kaudu – ega kirjandus mingi sport pole, kus mõõdulindiga paremust saab tuvastada! See eitus on aga üsna pinnaline ja tuleneb sellest, et „need  härrased, kes mõnel muul juhul näiteks küll möirgavad kõigest kõrist nagu härjad, toogu see neile pealegi teab kui suurt au, muutuvad aga, nagu ma juba ütlesin, võimatuse ees otsekohe taltsaks”<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->. Võimatuse all pidas Dostojevki siis silmas arvu (matemaatikat, loodusteadusi). Kirjandus ja kunst, vaat, siin pole arvu, mille ees möirgamist lõpetada.  
Ometi õigluse mõiste seesmine konfliktsus jääb. Spordis ollakse sellega lihtsalt harjutud.
Sest õiglus on „iseenesestmõistetavalt kodanliku ilukõne sõna kest, ja et teotsemiseni jõuda, pidavat kõigepealt teadma, missugust õiglust mõteldavat: kas seda, mis igaühele oma, või seda, mis kõikidele ühepalju anda tahtvat”<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->.
Spordis tähendaks esimene variant seda, et igaüks võistleks üksnes iseenesega ja teine, et absoluutselt kõik võistleksid koos – mehed-naised, noored-vanad, kerged-rasked jne.
Teadagi võetakse mingi vahevariant, mis on lihtsalt suvaline. Ei ole mingit üleinimeselist põhjendust, miks näiteks poksis on kaalukategooriad just sellised nagu nad on. Aga kultuursete inimestena nad mõistavad inimese liigitusvõime paratamatut piiratust ja ei protesteeri.
Seevastu kirjarahvas vehib nii enne kui ka pärast auhinnatseremooniat alati rusikatega. Neist vähemsõjakad on pelgalt leebes nõutuses või siiras hämmingus. Võtame või selle aasta Kulka auhinnad.
No kes see õel inimene paneb Carolina Pihelgase ja Hasso Krulli omavahel võistlema? Mis ühismõõt on Kiwa koostatud paberisäästlikul vigurdusel „Olematute raamatute antoloogia” ja Hellar Grabbi mahukal ja tõsiväärikal kogumikul „Neli presidenti”? Kuidas on nii, et Mihkel Kunnuse kõhetu „Roheline süü” stardib samalt joonelt mitu põlve pikemate koibadega tippesseistidega ning Asta Põldmäe kõrgkvaliteetne ja massiivne elutöökokkuvõte<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> ei pääse isegi eelvõistluselt edasi?
Siin läheb vaja poksija mõistust ja stoiku saatusearmastust. Või vastupidi.




Aristokraatiaprobleem. Kulka


A.H. Tammsaare kirjutas aastal 1925: „Kultuurkapital on teatud mõttes contradictio in adiecto. Tema asutajaks ning loojaks on demokraatline ühiskond ja riik, aga ometi on ta määratud ebademokraatliste asjade soodustamiseks, mis ei kuulu ei tänasele päevale aga ka demokraatlisele hulgale. [...] Kirjandust ja kunsti on ikka toetatud, kui mitte riikliselt või ühiskondliselt, siis üksikute ja huvitatud ja rikaste eraisikute, võimuvalitsejate ja jumala armust troonil istujate poolt. Sel ajal oli kunst ja kirjandus täie teadmisega aristokraatline nähtus. Põrmugi ei arvestanud ta hulgaga ega tema maitsega. Temal oli ainsaks ülesandeks ja kohuseks: rahuldada oma lahket soodustajat. Aga see soodustaja ja tema kitsas ringkond oli oma aja kohta võimiste, nõudmiste ning maitse tipp. Seal ei rääkinud keegi mingisugusest keskpärasusest, mis on paratamata tingimuseks igas hulgaga arvestamises. Ja kuigi kunstnik loojana ka siin ajuti oma soodustajas kokku põrkas mingisuguse keskpärasusega, siis oli selle tasapind ometi võrdlemata kõrgem kui hulga keskpärasuse oma. Aristokraat soodustas kunsti ja kirjandust oma arenenud aristokraatiliste nõuete täitmiseks. Nõnda tekkis nii paljugi sellest, mida nimetame Euroopa kultuuri kõrgemaiks saavutusiks, sest Euroopa kultuur on oma sisemises üdis läbi ja läbi aristokraatiline”<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]-->.
Tõsi, müügihitte ja laenutusedetabelite tippe tavapäraselt Kulka nominentide hulgast ei leia. 


Aristokraatlik on enese määratlemine kohuste kaudu, demokraatlik – õiguste kaudu.
Antud juhul oleks demokraatlik variant järgmine: 
Kirjanikul on absoluutne õigus ja vabadus kirjutada kõigest, millest tahab, ja nii, kuidas tahab (sh transgressiivset pori näkku genitaalisünonüümias) . Sellega käib komplektis lugeja absoluutne õigus ja vabadus mis tahes juhul öelda, et talle ei pakuta temaväärilist teenust („Tammsaare on mulle igav”). Selline hoiak soosib vastastikust põlgust, sest õigus tähendab nõudmist ja kellelegi ei meeldi, et talt midagi heast peast nõutakse. 
Aristokraatlik variant oleks järgmine:
Lugeja võtab endale kohustuse end harida, arendada, täiendada ja peenendada oma vaimu ja maitset, et ta oleks „oma aja kohta võimiste, nõudmiste ning maitse tipp”.
Kirjanik võtab endale kohustus end harida, täiendada, arendada ja töötada, et tema looming oleks just sellisele ideaallugejale vastav. Selline hoiak eeldab ja taastoodab vastastikkust austust.
Skeemike on idealistlik, kuid ivaga, sest kõne all on au tasu, mitte õiglane palk.




Kes oled sina, et otsustad?!


Kes ka žüriisse ei kuuluks, kadestada pole teda vaja. Kuigi tänapäeval ollakse ajakohatult ebarikastaval üksmeelel, et objektiivsed hindamiskriteeriumid puuduvad, tähendab, võimalikud ongi ainult subjektiivsed hinnangud, saab auväärt žürii ikka ja jälle vastu pead süüdistusega, et ta valik on subjektiivne. Vastuolu on pelgalt loogiline. Pole midagi haruldast filosoofis, kes nõuab, et tunnistaksime tahtevabaduse puudumist, või vallalises, kes loetleb tingimusi, mille täidetusel ta tingimusteta armastaks.
Sellise mõttesõlme lahtiharutamiseks on ikka sportlaste poole pöördutud: kuna absoluuti meil pole, siis olgu pealegi põhjendamatud reeglid, aga olgu siis vähemalt kõigele ühised. Nii sünnivad kirjandusauhindade statuudid. 
Toon ühe näite kirjavahetusest EKLi listis, kus (:)kivisildnik formuleeris ad hoc ühe luule hindamise eeskirja:
1. kas on tehnika
2. kui on tehnika, siis tehnilise õnnestumise %
3. peensuste eritlemiseks võib veel kaaluda, kas tehnika vastab teksti eesmärgile
4. tehnika defineerimine on väga lihtne ja kaheastmeline
A kas on kujund
B kas on kompositsioon
C kui pole üht ega teist, siis pole millestki rääkida
Mõistagi saaks ses suunas minna veelgi kaugemale, täpsemaks, konkreetsemaks, kirjutaks lahti üha rohkem allpunkte ja muudkui formaliseeriks ja formaliseeriks. Kuni ees hakkaks terendama seadusandjate ja juristide kandiliseks istutud ahtrite tagatuled. Nende napist elukogemusest on kindlasti õppida üht: kui tahes suureks seadustemassiiv ka ajada, ikka on võimalik JOKK, tähendab, ilmne saast, mis on kenasti seaduste raames. Nii nagu eurotoetusi ei saa mitte parim põllumees, vaid parim projektikirjutaja, nii saaks tulla ka demokraatkirjanik oma õigusi nõudma – „Näete, kõik punktid on täidetud, mu advokaat võib kinnitada. Auhind ja nuts siia!”
Kuniks aga statuudid on ebamäärased ja lõdvad – ja nad on, olgu mõistus tänatud – jääb paratamatult võimalus kahtlustada, et auhindu jagatakse ainult omadele, sugulastele, sõpradele.
Õigused siin ei päästa, päästab ainult au(sus).




Mõistuse lohutus


Iga otsust saab diskrediteerida ainuüksi a) pagedes subjektiivsuse relativismi, b) tulevikku määramatusesse, c) epistemoloogilisse määramatusesse. 
Vaevalt lõpetatakse vehkimine loosungitega „See pole absoluutne!”, „See pole objektiivne!”, „Tõde ei pruugi selguda praegu!” jne. Nende stampide peale ei oskagi muud kosta kui, et need „kriitikad” iseloomustavad paraku mis tahes inimlikku otsust, tähendab, need truismid ei vääri ülearu tuututamist. Cogito ergo sum, ütles parun von Münchhausen ja tõmbas end omaenda juukseid pidi laukast välja, sest inimene on kõige mõõt.
Samuti on väljajuurimatu on korruptsioonikahtlustus. Aga no mis teha. Alternatiiviks poleks ka hindamismasina kasutuselevõtt, sest ka masina programmeerija võib olla ju korrumpeerunud. Pealegi masin on pelgalt eelkirjeldatud formaalse õigluse non plus ultra.
Ainus viis neist karidest mööda minna oleks loosimine – täiesti õiglane ja täiesti kasutu. 








<!--[if !supportEndnotes]-->


<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Fjodor Dostojevski Ülestähendusi põranda alt LR 48-49 1971, lk 13
<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Thomas Mann Võlumägi 2.kd Tartu 1939, lk 559-560
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> Asta Põldmäe Ja valguse armulise. Kirjatöid aastaist 1975-2013 Eesti Keele Sihtasutus 2014
<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]--> „Midagi ajakohatut kultuurkapitali puhul”, Kogutud teosed 16. Tallinn 1988, lk 553-554
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:50 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. märts 2015Naised on neegrid on homod on ekrenatsid 


„Miks varakeskajal keset kõikvõimalikke hädasid ja õnnetusi ei tekitanud nõiad kelleski iseäralikku pelgu ning kirik pidas oma kohuseks võidelda hoopiski usuga nõidusesse kui paganliku ebausuga, 15.-17. sajandil aga võttis nõiahirm hüsteerilise kuju ja kirik jälitas nõidadesse mitteuskumist kui ohtlikku ketserlust – see on tõsiasi, mis ootab seletust.


Arvatavasti on mõistatuse lahendusele kõige lähemale jõudnud need ajaloolased, kes on märganud, et nõiapaanika ajalised piirid langevad ühte renessansi (ja selle hilisjärgu – baroki) piiridega ning et paradoksaalsel moel ühtib ta dünaamikakõver teaduse ja kultuuri vallas kulgenud progressiga. Seisame silmitsi küsimusega, mille püstitas Jean Delmueau: „Mais n’existe-t-il pas une relation entre conscience des dangers et niveau de culture?“ [Kas pole mitte seost ohutunde ja kultuuritaseme vahel?] . Nõidade jälitamine (nagu ka juutide ja moslemite tagakiusamine) saab tõepoolest alguse 12. sajandil – ajal, mil kultuurielu tempo järsult kiireneb. Edaspidi, sedamööda kuidas levivad renessanslikud meeleolud ja kui Boccaccio sõnutsi inimest „täielik vabadus oma ihade täitmiseks ei rahulda“ („Dekameron“, kolmas päev, 1. novell), kasvab ka hirm ja levivad sellega seotud nõiaprotsessid.“


"[Kiire tehnoloogia, mäluvahendite, kommunikatsiooniviiside ja ühiskonnaeluvormide muutumine desorienteerib rahvahulki ning] harjumuslik, tavaline lakkab olemast efektiivne; see sünnitab massilisi stressi- ja hirmusituatsioone ning reanimeerib väga arhailisi teadvusmudeleid. Teadusliku progressi taustal võib aset leida psühholoogiline regress, mis oma potentsiaalsete võimalustega viib kontrollimatute tagajärgedeni.“
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
-----------------------

„Khareim.“
Siis sosistas ta üle minu pea vaadates, nagu näeks ta väga kaugesse aega nii ette kui taha:
„See on mu juudi urg, Momo.“
„Nojah, siis küll.“
„Sa saad aru?“
„Ei, aga sellest pole midagi, ma olen harjunud.“
„Sinna poen ma peitu, kui mul on hirm.“
„Mida te kardate, proua Rosa?“
„Kartmiseks pole vaja mingit põhjust, Momo.“
Seda pole ma kunagi unustanud, sest see on kõige õigem asi, mis ma iial kuulnud olen.




-------------------------


„Hirm dikteerib kujutluse vaenlasest kui mingist ohtlikust kollektiivist.
Millisena siis kangastub hirmust traumeeritud ühiskonnale see vaenlane?
Esimese alustpaneva kujutluse nõidadest võiks sõnastada nii: nad on ohtlik organiseeritud vähemus.
Hirmu objekti esmane tunnus on – olla vähemus. Ühiskond valib välja oma reaalselt kõige kaitsetuma osa – need, kellele langeb osaks kõige enam sotsiaalset ülekohut – ja ülendab ta vaenlaseks. Kõnealusel ajajärgul olid niisuguseks vähemuseks kahtlemata naised.
[...]
Niisuguste süüdistuste taga on hõlbus märgata meessoost enamuse hirmu oma monopoolse ja juhtiva seisundi pärast ühiskonnas. Nõiaprotsesside antifeministlik iseloom ilmneb nõidademüüdi selles aspektis niisama selgesti, nagu rassistlikes müütides „alamrassi“ himuruses ja sugulises kõlvatuses avaldub püüe säilitada valitseva rahvuse ülemvõimu.


Seega võime nentida, et otse Euroopa tsivilisatsiooni kõige valgustatuma ajastu hakul, ajal, mil teaduse, tehnika, kunsti, maadeavastuste, tootmise alal tehti silmapaistvaid edusamme, saavutas hirm nõidade ees ja nende julm tagakiusamine sellise hoo, millist keskajal polnud nähtud ning millega ei kaasnenud mitte üksnes taandaerng kohtumenetluses, vaid ka väga arhailiste kujutelmade taassünd.“




----------------------------------

„on ilmselge ja arusaadav, et kurjus peitub inimkonnas sügavamal, kui arvavad ravitsejad sotsialistid, et ühegi ühiskonnakorra juures ei väldi te kurjust“.




                        „Kasutu, ütlete teie? Aga lõbu on ju alati kasulik, ja metsik, piiritu võim — kas või kärbsegi üle —, see on ju ka omamoodi nauding. Inimene on loomult despoot ja armastab piinata. Teie armastate seda väga.”         
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->





*(Juri Lotman, Romain Gary, Juri Lotman, Dostojevski, Dostojevski)
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:46 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
4. märts 2015Praktika paratamatu fašism. EKRE juhtum. 

<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Täna hommikul teatas Reformierakond, et keeldub EKREga koalitsioonikõnelustest.


Ja nii nad meie EKRE välja spinnisidki.


„Juhuslikult” avastati vahetult pärast valimisi ja enne koalitsioonikõnelusi, et EKREkad on ikka täisnatsid.


See on suhteliselt mõistlik strateegia.

Sest sel ajal oli nad tõesti kõige targem annulleerida. Kui silmas pidada lühikest perspektiivi.
Opositsioonis istudes nende sümboolne kapital kasvab. Nii nagu ikka demokraatiates kui olud lähevad kehvemaks. Ja nad lähevad (ainuüksi(!) demograafiliste protsesside tõttu, sest isegi kui kolmanda lapse puhul lubatav raha muudab siin kõiki paljunemisentusiastideks – ja ei muuda –, siis inimene on nõnda ehitatud, et vähemalt kaks esimest aastakümmet on ta kuluartikkel).

EKRE saab järgmiseks korraks hea stardipositsiooni. 


No küllap üritab Ref&co selle leevendamiseks küpsetada preventiivsed kaitseseadused nt
”Rahvusvahelise kuriteo õigustamine”:
„Vaenu õhutaval viisil rahvusvahelise või Eesti kohtu lõpliku otsusega tuvastatud agressiooni, genotsiidikuriteo, inimsusevastase kuriteo või sõjakuriteo avaliku õigustamise, eitamise või äärmusliku labastamise eest, – karistatakse rahalise karistuse või kuni üheaastase vangistusega.”

Kolakowski sõnastab ilusti demokraatia igavese antinoomia: demokraatiat ei saa demokraatlike vahenditega kaitsta. Teisisõnu, demokraatia on vähemalt osaliselt iseenese vaenlane.


Humanstliku pluralismi vastuolu sesineb selles, et ta tahab korraga tolereerida kõiki erinevusi ja et kõik inimesed oleks ühetaolised. 


Sõnastasin selle kord nii: „Mida olulisemas asjas erimeelsused on, seda talumatum tundub nende kandja. Kümnepealises kambas, kus on kümme eri arvamust mõnes olulises asjas, on igaüks üheksal eri viisil vastik. Niimoodi erinevus rikastabki.”


Praktikas näeme seda vastolu sellena, et korraga räägitakse sõnavabadusest kui suurväärtusest ja samas püütakse leida piiranguid, kuidas legitimeerida nn „poliitilist korrektsust” ja kriminaliseerida „vihakõnet”.


Mõlemaad vastaspooled tajuvad, et nende huvisid ründab mingi totalitarism.
Õigusega. Mida sa avalikdebatitsed, kui ei taha, et TEINE hakkaks arvama ja mõtlema SAMAMOODI kui sina.


Refleksioonivaesem filosoof võib siin protesteerida: ei, meile meeldivad eriarvamused ja seisukohtade paljusus.

Aga elu seab varsti piirangud. Väiksed lisaklauslid. „Väljaarvatud, kui tegu on vihakõnega”, „Välja arvatud, kui tegu on natsismi revisjoneerimisega”. Jne.

Arusaadav. Paljusus saab olla hüve ainult praktikast lahti haagitud tunnetussfääris.


Tegutsemisele eelnev otsustusvõime – saati võim! – on iseenesest totalitaarne. Näed, ei saa korraga teha parem- ja vasakpööret. Võtta vastu ja jätta vastuvõtmata seadus X.


Paljude inimeste valimislubadused üldse täidetakse? Eriti peale seda kui lõpetakse järjekorde erimeelsusi maha lihviv ja ühtsust suurendav praktika – koalitsioonikõnelused?




Muide, individuaalsete erinevuste mahalihvimine ühtsuse ja terviku nimel – see on fašismi tunnuspürgimus.

Fašistlikes süpaatiates süüdistatud ideoloogid kupatati läbirääkimislaua tagant minema: nad oleks selle praktiseerimist liialt häirinud ;)
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:20 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. veebruar 2015Kiri Ludiitide ja Masinistide Parteist 
Ilmus pisut kohendatuna ajalehes „Eesti Ekspress” 11.02.2015




Kiri Ludiitide ja Masinistide Parteist




Mihkel Kunnus




Viimase sajakonna aasta pöörane tehnoloogiline areng on kaasa toonud suure sisemise pinge sellisesse moraalsesse kategooriasse nagu töö.
See, kui keskne oli töö ja töölise mõiste kommunistlikus ideoloogias, on üldtuntud. Nüüd oleme juba paarkümmend aastat kultuuriruumis, mille kujunemislugu kirjeldas Max Weber sotsioloogiaklassikasse kuuluvas teoses „Protestantlik eetika ja kapitalismi vaim” (1904-5). Marthin Lutheri arvates on töö inimese hingeline kutsumus (mõelge kui pateetilise sisuga on eestikeelne sõna „elukutse”!) ja John Calvin rõhutas, et tööd peavad tegema kõik inimesed, ka rikkad, sest jõudeelu on iseenesest patune. Töö on püha ja püha on ka õiglane tasu. Eesti kirjanduskaanoni keskne kuju Vargamäe Andres oli elajalik töörügaja, Kalevipoja kündmisetüüdid olid vägilasele vastavad. Ütlused „kes ei tööta, see ei söö”, „kuidas töö, nõnda palk”, „vara tööle, hilja voodi, nõnda jõukus majja toodi” jne on väga kodused.


Suur häda ongi nüüd aga selles, et tehnoloogia ja rahandussüsteemi arengud on töökuse ja tulemuslikkuse (tasu) pea täielikult lahutanud. Inimese sissetulekud sõltuvad ta töökusest väga vähe, suures plaanis vaat et üldse mitte. Kui tehnoloogia oli meile kunagi mitte küll täiuslikuks, aga tõhusaimaks vahendiks loodusjõudude stiihia vastu, siis praegu on tehnoloogilis-bürokraatlik süsteem kasvanud ise nii suureks ja võimsaks, et kangelaslik töörügaja on tema ees kui lepaleht tuules. Üks vene naine kirjeldas, kuidas mõne nädalaga kahanes ta ostujõud neli-viis korda. Kas sel oli midagigi pistmist ta töökusega? Kurikuulsad on võrdlused Soome ja Eesti palkade vahel. Kas Soome karge õhk mõjub eestlasele nii, et ta väledus ja võimsus kasvab suurusjärgu võrra? Nonsenss, loomulikult mitte. Lihtsalt inimese enda töökuse osakaal on tühine. See ei ole alati nii olnud ja muutus on olnud järsk. Moraalsed hoiakud on aga loomuldasa inertsed ja kui vaadata praegustki valimiseelset debatti, siis palkade ümber veheldakse täisti sarnaste moraalsete väidetega: edukuse karistamine, vaesus kui süü, töötus kui laisklemine, tööjõupuudus kui vereimejalikkuse tagajärg jne.


Kui kartuleid võtta käsitsi või riisuda heina rehaga, siis oleneb tulemus inimese töökusest ja töövõimest. Aga see ei ole enam ammu nii. Sellised mõisted nagu tootlikkus, efektiivsus ja konkurentsivõimelisus on ammu kaotanud oma inimmõõtmelise sisu.
Marxil oli oma ajal paljus õigus, aga ammu enam ei võistle va kapitalistid-tööandjad selles, kes suudab oma töölisi tõhusamalt ekspluateerida ja tühjaks pigistada. Kõige edukamad on need, kes suudavad tööprotsessi kõige rohkem mehhaniseerida, edukas ettevõtja pole see, kes suudab hoida endal orjade armeed, vaid see, kes suudab inimtööjõust maksimaalselt lahti saada. Inimene on kohutavalt kallis, tülikas, vähetöökindel ja kapriisne, mistõttu vähegi motoriseeritumas ühiskonnas peab ta saatusel olema palju ühist hobuse omaga.


Õigus on neil, kes ütlevad, et meil pole piisavalt tootlikkust ja efektiivsust, seepärast on palgad madalad, aga siin tuleks täpsustada, et see tuleb tehnoloogia, mitte inimtöökuse puudusest. Lühimalt: õigus on ka neil, kes ütlevad, et inimesed ei kannata oma laiskuse ja süü tõttu.
Selgitan kassiiri näitel, sest kurikuulus on nii nende palkade väiksus, kui ka töökoormuse suurus.
Ütleme, et firmal kulub kassiiri peale kõigi maksudega kokku 1000eurot kuus. Tark ettevõtja võtab laenu ja ostab robotkassiri, ütleme 12000 euroga, pärast laenu tasumist toob üks selline robotkasiir ettevõtjale tulu võrreldes eelmise olukorraga 1000 eurot kuus. Samas inimkassiirid kaotasid töö ja ettevõtte palgal on üks korraliku palgaga robotihooldaja. Tulid juurde mõned töötud, aga ka üks kõrgepalgaline ametikoht. 
Selline ongi mehhaniseerimise kahetine loomus: see kaotab töökohti, aga tõstab tööviljakust. Tõstab palku ja suurendab töötust.  
Ja veel: mida robotiseerunum on ühiskond, seda efektiivsem, tootlikum ja konkurentsivõimelisem see on, samas on seda väiksem inimese enda panus töö tulemuslikkuse osas. Soomes on palgad niipalju kõrgemad, sest see ühiskond on tehnoloogiliselt sedavõrd paremal järjel. Ja masinate kõrval on inimesel mõnus.
Lõpmatuseni see protsess jätkuda mõistagi ei saa, aga selline elukorraldus ei varise kokku mitte selle pärast, et üle kriitilise piiri kasvab nende inimeste hulk, kel pole midagi kaotada peale ahelate, vaid üle kriitilise piiri kasvab nende inimeste hulk, kes ei suuda endale ahelaid leida. Tööpuuduse tont käib mööda Euroopat ja tema nimeks saab Leegion.


Miinimumpalga seadusandlik tõstmine suurendaks tööpuudust kiirendatud korras, sest ellujääksid ainult need ettevõtjad, kes on mehhaniseerimises osavad. Mida teevad asutused, kes hakkavad majanduslikkesse raskustesse sattuma? Alati inimesi koondama, vähendama neid suuru kuluartikleid, mitte otsima inimesi juurde, sest need on tootlikud jõud. Ei ole, masinad teevad tööd, ei nõua palka, ega putka konkurendi juurde.


Kui süsteem kui tervik enam ei kasva – ja me oleme kasvupiiridel – , siis jäävad efektiivsuse tõstmise tõttu töö kaotanud inimesed üle. Neil ei ole kuhugi minna. See tekitab frustratiooni ja tigedust, revolutsioonilisi meeleolusid.


Inimene on alati ja pidevalt kulutaja, sünnist surmani vajab ta riideid, süüa, eluaset jne. Mingil etapil ja headel oludel on ta ka teenija. Olud on muutunud selliseks, et elu esimeses otsas on inimene pea kakskümmend aastat puhas kulutaja, mingid aastad enne surma on ka inimene üldiselt puhas kulutaja. Süsteem püsib püsti siis, kui kulutajate ja teenijate suhe on tasakaalus. Päris hapuks võivad lood minna siis, kui süsteem on nõnda üles ehitatud, et teenijad (ehk tööjõud) saavad liikuda vabalt, aga kulutajad (lapsed, pensionärid jt)  ei saa. See on ränk miinus eelarvereal, kui inimene, kellesse on ca kolmkümmend aastat investeeritud (näiteks on koolitatud arstiks), lahkub just sel hetkel, mil temast oleks pidanud saama teenija. Vat kui oleks tööjõu liikumise vabaduse kõrval ka pensionäri liikumise vabadus, nii et iga ELi kodanik võiks valida, milline riik talle oma tariifi järgi maksaks! Küll see aga ühtlustaks!


Siimani farmis tehti hiljuti suur investeering, osteti miljoni eest traktoreid. Mis tunne peaks peremehel küll olema, kui need traktorid ühtäkki lihtsalt lahkuksid? Ei, masin on investeerijale truu, sest elutul asjal pole vaja elutingimusi. Aga inimtöölisel on vaja elutingimusi ja samuti on tal võime neid isepäi otsida, miska on ta sellises süsteemis kohutavalt halb investeering. See on lihtne matemaatika ja tasuvusarvutus: mida vähem inimtöölisi, seda efektiivsem ja tootlikum. „Rahva töövõimelise osa väljavool riigist on rahvastikukatastroofi mõõtmetega, aga propaganda räägib aina edasi Eesti eduloost,” pahurdab Mati Hint taipamata, et inim(tööli)stest lahti saamine ongi majanduse edulugu. 






-------------------------------------


Mati Hindi tsitaat pärineb 6.II.2015 "Sirbi" loost "Eesti Nokia - negatiivne sünergia". LOE! 










  
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:12 3 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
22. jaanuar 2015Elu murelaps Eva Elise Oll 
Näitus-müük kohvikus "Spargel" kuni 25.01.2015 (Tartu, Kalevi 13)



Teie, mu härra, olete, nagu ma ütlesin, blebeist gurmaan, nõudliku maitsega mats. Olles oma olemuse põhilaadilt küll labane ja asudes ülimalt madalal arenguastme, olete Te rikkuse ja istuva eluviisi tõttu jõudnud oma närvisüsteemi äkilise, ebaajaloolise ja barbaarse korruptsioonini, mis toob endaga nautimisvõime teatava himura täiustumise. Üsna võimalik, et selsamal hetkel, kui te otsustasite Gabriele Eckhofi enda omaks teha, tõmbusid Teie neelulihased otsekui hõrku suppi või haruldast rooga haistes matsuva laksatusega kokku ...
Tõepoolest, Te juhite oma lummatud tahte eksitusse, Te viite Gabriele lokkava aia sügavusest elu ja inetuse keskele, annate talle oma labase nime, teete ta abielunaiseks, majaprouaks, teete ta emaks. Te surute väsinud, pelgliku ning ülevas elukõlbmatuses õilmitseva surmailu labase argipäeva ja tolle sõgeda, saamatu ja põlastusväärse ebajumala teenistusse, mida nimetatakse looduseks, ning Teie matslikul südametunnistusel ei ole vähimatki aimu selle ettevõtmise kogu nurjatusest.























Ning keset seda kuldset kirkust, mille kohal lasus päikseketta kiirtepärg, seisis teel lopsakate vormidega, üleni puna-kuldseruudulises riietuses naisterahvas, parem käsi laial puusal ja vasak kiigutamas nägusat vankrikest enda ees. Vankrikeses aga istus laps, istus Anton Klöterjahn noorem, istus Gabriele Eckhofi paks poeg!
Seal ta istus, pruntispõseline, rahulolev ja tervisest pakatav, seljas valge karvajakk ja peas suur valge kübar, ning tema pilk oli härra Spinelli omaga kohtudes rõõmus ja kindel. Romaanimeister kavatses end just kokku võtta, sest ta oli mees, kellel oleks jätkunud jõudu sellest ootamatust, päikesesärasse kastetud ilmutusest mööda sammuda ja jalutuskäiku jätkata, kui äkki juhtus midagi kohutavat. Anton Klöterjahn hakkas nimelt lõkerdama ja hõiskama, ta lausas kiljus mingist seletamatust lõbutundest, ning see võis nii mõnelegi jubeduse peale ajada.
Jumal teab,mis teda ärgitas, kas tekitas temas see äkitselt ilmunud must kuju säärast metsikut lõbusust või haaras teda lihtsalt loomalik heaolutunne. Tal oli ühes käes luust rõngas ja teises plekist kõristi. Mõlemaid esemeid sirutas ta nüüd rõkatades üles päikese poole, raputades neid ja lõi kokku, otsekui tahaks kedagi pilkavalt eemale peletada. Tema silmad olid suurest mõnust peaaegu kinni, suu pärani lahti, et roosa kurgulagigi tuli nähtavale. Isegi pead heitis ta hõisete saatel ette ja taha.
Seepeale pöördus härra Spinell ringi ja läks minema. Ta läks, käed liikumas mingi ettevaatliku ja jäiga graatsiaga, samm sunnitult aeglane, nagu inimesel, kes tahab varjata, et ta sisimas tegelikult minema jookseb.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 22:59 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Glamuur, reetmine ja litost 
Ilmus pisut kärbituna ning retooriliselt ümaramaks ja vähem koomiliseks toimetatuna EPLis 22.01.1015




Glamuur, reetmine ja litost


Viimne voor, autor Mihkel Raud, lavastaja Ingomar Vihmar, mängivad Liis Lemsalu, Mihkel Raud, Mart Sander ja Rauno Polman.
Esietendus 16. jaanuaril Tartus Uues Teatris


„Võtke leib kaasa ja tulge tsirkusesse! Näeb Liis Lemsalu sensuaalset puusanõksutust, Mihkel Raua striptiisi ja Mart Sanderi verd!” võiks ausalt hüüda usin reklaamiagent. Aga.
Küllap on telešõu „Eesti otsib superstaari” midagi sellist, mille suhtes iga intellektuaalihakatis demonstratiivselt oma teadmatust üles näitab. Nii pinnalise meelelahutusega on ju lausa häbi detailselt kursis olla. Ometi ei saa ükski tõsiseltvõetav kultuurianalüütik ignoreerida mis tahes hõlmavat kultuurinähtust. Olgu tegu Freudi või piibliõpetusega, astroloogia, Facebooki või Vahur Kersnaga – nende populaarsuse fakt ja resoneeruvuse ulatus vajab ise analüüsi ning nõudlik hüüatus „Tulge ometi mõistusele!” pole seda seda teps.
Korralikuks ja tudengtubliks sotsiaalkriitikaks oleks nimetatud telešõus materjali küllaga. Näiteks võiks lahata (kui lahata, siis kindlasti halastamatult, eks) seda, kuidas kommertslik peavoolumeedia ekspluateerib (halastamatult) ebaküpsete noorte vajadust ennast väljendada, kuidas „eetikapime neoliberalistlik kapitalism” parasiteerib (halastamatult) enesekriitikata teismeliste tunnustusnäljal jms. Õnneks on stsenarist Mihkel Raud läinud teist teed ja formaadipõhisest telesaatest pole järele jäänud palju rohkemat kui kuliss teistele, üldisematele ja universaalsematele teemadele.
Näiteks valgustab see teatritükk mitme kandi pealt sellist psühholoogilist fenomeni, mida tähistab raskestitõlgitav tšehhikeelne sõna litost. Milan Kundera selgitab: „Litost on piinav seisund, mille tekitab omaenda äkitselt paljastatud viletsuse tunnistamine.” See, et staarisaate formaat on paljus üles ehitatud madalale naudingule, mida tunneb primitiivne inimene teise inimese litost’i nähes, teeb selle ebasümpaatseks humanistlikuma üldhoiakuga inimesele.
Kundera lisab:„See, kes on põhjalikult kogenud inimese üleüldist ebatäiuslikkust, on litost’i tabamuse eest üsna hästi kaitstud. Sellise inimese jaoks on vaatepilt tema enda viletsusest midagi labast ja ebahuvitavat. Litost on seega omane kogenematule eale. See on üks nooruse ornamente.”
Täiskasvanulikum ja arenenuma eneserefleksiooniga inimene muigab oma puudulikkuse üle ning ei nõua täiuslikkust ka teisteltki. Tervislik ja täiskasvanulik eneseiroonia iseloomustab selles tükis kõige rohkem Mart Sanderit ja Liis Lemsalu, kes mängivad iseennast nagu Mihkel Raudki. Kuigi Mihkel Raud justkui parodiseeriks ka iseennast, jääb tema eneseiroonia kõige vähem veenvaks ning tihti „uhkus paistab ta kerjarüü aukudest”. Ilma kergendava huumorita päädib inimese puudulikkuse adumine inimkonnale laiendatud enesepõlguses st üldises misantroopias.
Kui Jan Kaus arvustas selle näidendi esmaversiooni, kus mängisid professionaalsed näitlejad, siis kurtis ta, et ta ei saa kuidagi üle autori kujust, mis vägisi paistab välja ühest tegelasest (Teater. Muusika. Kino 2012, nr 3). See probleem on lahendatud elegantselt – žüriiliikmed mängivad iseennast. Ja hästi mängivad, veenvalt mängivad. Küllap tuleb siin tunnustada lavastajat Ingomar Vihmarit, kelle töö ja funktsioon on selle näidendi puhul mõneti sarnane tõlkija ja toimetaja omaga – mida parem, seda tänamatum, sest ideaalis ei panda seda tähelegi. Ta on kustutanud sildid „näitlemine” iga tegelase küljest ja kustutanud lavalt ka enda.
Siin avaldub ka üks meie pisikese kultuuritiigi võlusid – Mihkel Raud ja Mart Sander on oma kodususe ja tuntuse tõttu omamoodi taandamatu pärisnimelisusega ja nad on ses mõttes etenduses asendamatud. Seda mõistagi mitte hinnagulises vaid funktsionaalses mõttes. 
Siin võib olla tegu mu isikliku (põlvkondliku) piiratusega, aga mul on tunne, et Liis Lemsalu võiks mõneski mõttes asendada mõne teise ilusa ja andekaga. Eristuse selgitamiseks võiks välja tuua, et nii Mart Sander kui Mihkel Raud on väga hästi parodeeritavad, seda nende laialdaselt tuntud ja selge isikupära tõttu. Lemsalu rolliks on seevastu parodiseerida stereotüüpi, lolli blondi tibi, kelle animaalne kütkestavus on küll mõistust alandav, ent annab oma evolutsioonilises süütuses aimu, miks erootiliselt hurmavaid isendeid kutsutakse hellitavalt juveniilvormide nimetustega – kiisu, tibu, baby (beebi!) jms.
Suurepärase rollisoorituse teinud Rauno Polmani tumeblondid lokid ja kandilised näojooned, mis moodustavad Mart Sanderi füsiognoomiaga koalitsiooni Mihkel Raua süsimusta ümaruse vastu, annavad järkjärgult paljastuvale loole veel ühe kihistuse. Sest staarisaate kulisside vahelt koorub vihjamisi välja aastakümnete vanune lugu sõprusest, lubamatust kirest ja reetmisest.
Ühtlasi sobib see teatritükk illustratsiooniks sedastusele, et kõige naljakamad asjad on ühtlasi kõige traagilisemad. Mart Sanderi esitatud Pallu aaria paneb publiku keset etendust aplodeerima. See on nagu nukker erutus, koomiline lein.


Mihkel Kunnus






Tsitaadid: Milan Kundera Naeru ja unustuse raamat, tlk Pille Kruus, Varrak, lk 156
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:32 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


21. jaanuar 2015Revolutsioon kui ilus haigus 
Ilmunud on väga hea raamat – Revolutsioon kui ilus haigus. Leszek Kolakowski 26 esseed Hendrik Lindepuu tõlkes.





Siit üks aktuaalne näide, essee aastast 1978.






Kuidas olla konservatiiv-liberaalne sotsialist? 
Katekismus




                        Moto: “Palun astuda edasi tahapoole!”
            (Niisugust üleskutset kuulsin ma Varssavi trammis konduktorilt; pakun seda lipukirjaks suurele ja võimsale Internatsionaalile, mida ei saa iialgi olema.)


Me mõtleme nagu konservatiivid, kui arvame:


            1. Et mitte kunagi ei ole olnud ega ka tule inimelu sellist paranemist, mis mõne nurga alt ei tooks kaasa elujärje halvenemist, ning seepärast peame igasuguseid reforme kavandades endalt küsima, milline on nende hind. Seda võib sõnastada ka teisiti: on hulgaliselt hädasid, mis võivad eksisteerida üksteise kõrval ning mille käes me võime järelikult üheaegselt vaevelda, kuid on arvukalt hüvesid, mis üksteist välistavad või piiravad, ning mida me seepärast ei saa kunagi samaaegselt täies ulatuses nautida; täiesti mõeldav on ühiskond, kus ei ole üldse ei vabadust ega võrdsust, kuid võimatu on niisugune ühiskond, kus üheaegselt valitseksid nii täielik vabadus kui ka täielik võrdsus. Sama kehtib ka planeerimise ja autonoomia põhimõtte ning turvalisuse ja tehnika progressi kokkusobivuse kohta. Teisisõnu – inimajalool ei ole happy end’i.
            2. Et me ei tea, mil määral on ühiskonna säilimise ja kvaliteedi seisukohalt tähtsad ja hädavajalikud erinevad pärandiks saadud traditsioonilised eluvormid: perekond, rahvas, usukogukonnad, rituaalid. Pole vähimatki alust arvata, et nende vormide hävitamisega või irratsionaalseks kuulutamisega me suurendaksime õnne, rahu, turvalisuse ja vabaduse võimalusi; küll aga on alust oletada hoopis vastupidist. Nii ei tea me näiteks, mis juhtuks siis, kui hävitada monogaamne perekond või asendada traditsiooniline surnute matmise komme laipade ratsionaalse kasutamisega tööstuslikel eesmärkidel. Kuid tõenäoliselt oleks oodata kõige hullemaid tagajärgi.
            3. Et valgustusfilosoofia eelarvamus, nagu oleksid kadedus, edevus, ahnus ja agressiivsus kõigest ühiskonna puudulike institutsioonide tagajärg ning et need nähtused kaovad, kui neid institutsioone põhjalikult muuta, ei ole üksnes ebausutav ning vastuolus kogemustega (ja mil moel siis, pagan võtaks, kõik need institutsioonid tekkisid, kui nad on tõelise inimloomusega nii kangesti vastuolus?), vaid on ka hukatuslik ühiskondlikule teadvusele. Loota, et vendlust, armastust ja omakasupüüdmatust on võimalik institutsioonide abil tekitada, tähendaks sama, kui despotismi kehtestamise kava käes hoida.




Me mõtleme nagu liberaalid, kui arvame:


            1. Et on endiselt jõus igivana põhimõte, mille kohaselt riik peab tagama kindlustunde. See on jõus ka siis, kui kindlustunde mõiste laieneb sedavõrd, et hõlmab peale isiku ja omandi õigusliku kaitse ka mitmesuguseid ühiskondlikke kohustusi; et töötu ei peaks nälgima või rahatu surema haigusesse, mida on võimalik ravida, et haridus peab olema tasuta — kõike seda hõlmab kindlustunde mõiste. Ometigi ei tohi mitte mingil juhul segi ajada turvalisust ja vabadust. Riik ei kindlusta vabadust mitte sellega, et ta midagi teeb või reguleerib, vaid just sellega, et ta midagi ei tee ja jätab mitmed eluvaldkonnad reguleerimata. Tegelikult saab kindlustunnet tõhustada üksnes vabaduse arvel. Ka ei ole mingil moel riigi ülesanne teha inimesi õnnelikuks.
            2. Et inimkooslusi ei ähvarda üksnes stagnatsioon, vaid ka mandumine ja lõpuks surm, kui nende organisatsiooniline korraldus ei anna arenguruumi isiksuse initsiatiivile ja leidlikkusele. Võib endale ette kujutada inimkonna enesetappu, kuid ei saa endale ette kujutada inimsipelgate ühiskonda — sel lihtsal põhjusel, et me ei ole sipelgad.
            3. Et on ülimalt ebatõenäoline oletada, nagu säiliksid loomingu ja progressi stiimulid ühiskonnas, kus on hävitatud igasugune konkurents. Võrdsuse suurendamine ei ole eesmärk omaette, vaid kõigest vahend; teisisõnu: ei tasu pürgida suurema võrdsuse poole, kui see toob kaasa üksnes paremal järjel olijate allatirimise, mitte aga ei paranda mahajäänute olukorda. Absoluutne võrdsus on seega seesmiselt vastuoluline ideaal.




Me mõtleme nagu sotsialistid, kui arvame:


            1. Et kui kasumisoov oleks ainuke tootmise reguleerimise vahend, siis ei ähvardaks kaasaegset ühiskonda mitte väiksemad, vaid võib-olla veel suuremad, ehkki hoopis teistsugused katastroofid kui juhul, mil kasu oleks reguleeriva tegurina täielikult välistatud. On kaalukaid põhjendusi, et piirata majandustegevuse vabadust enamuse turvalisuse nimel ja püüelda sinnapoole, et raha ei kasvataks automaatselt raha; kuid vabaduse piiramist tuleb nimetada vabaduse piiramiseks, mitte vabaduse eriliseks vormiks.
            2. Et silmakirjalik ja absurdne on täiusliku ja konfliktideta ühiskonna loomise võimatusest järeldada, nagu oleksid kõik ebavõrdsuse olemasolevad vormid paratamatud ja kõik kasu teenimise vormid õigustatud. Ajaloofilosoofiline pessimism, millest kummaliste arutluste tulemusena järeldatakse, et progressiivne tulumaks on häbiväärne ja skandaalne, äratab samasugust kahtlust nagu ajaloofilosoofiline optimism, millele oli rajatud Gulagi arhipelaag.
            3. Et on vaja tõhustada ühiskonna kontrolli majanduse üle, kuigi seetõttu vältimatult suureneb bürokraatlik aparaat; ometi ei ole niisugune kontroll mitte kunagi võimalik ilma esindusdemokraatiata ja seepärast on tingimata vaja mõelda, kuidas seista vastu vabadust ähvardavatele ohtudele, mida sellise kontrolli tõhustamine endaga kaasa toob.


*


Tundub, et esitatud regulatiivsete ideede kogum ei sisalda endas vastuolusid. Sel juhul on võimalik olla konservatiiv-liberaalne sotsialist ja järelikult — mis on seesama — ei kujuta need kolm sõna endast enam vastastikku üksteist välistavaid mõisteid. Aga põhjus, miks alguses mainitud suur ja võimas Internatsionaal iialgi teoks ei saa, on niisugune: see Internatsionaal ei ole võimeline inimestele lubama, et nad saavad õnnelikuks.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:40 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
17. detsember 2014Suhtumisi muulastesse 
Eritlen põgusalt mõningaid pürgimusi, mis avalikes sõnavõttudes silma on paistnud. Võibolla on (enese)analüüsiks ja paremaks kommunikatsiooniks pisut tolku. Inimese hoiakut iseloomustaks siis see, milline pürgimus ja-või intuitsioon domineerib. Eks komponente ole nii ühest kui teisest, aga ökonoomiaprintsiip kehtib ikka. Kes tunneb kaasa kurjategijale, ei tunne kuigi palju kaasa ohvrile ja vastupidi(Dos.), eks. See, kes näeb kohalikus venelases okupandi järeltulijat, ei näe (vaikimisi) diskrimineeritut ei näe vanemate hauale sülitamist ei näe eestlast kui vähemust suuremas geopoliitilises mastaabis ei näe süütu vene lapse pisaraid ei näe ... 
Lisa puuduvad ise! 


I. Õiglane suhtumine
1.1. Sünkrooniline õiglus. Moraalseks intuitsiooniks on: iga inimene sünnib moraalses mõttes puhta lehena, vanemate patud lastele ei laiene, sisserändaja poeg on igas mõttes samaväärne põliselaniku pojaga. Nullist alustajatena ja moraalse pärilikkuseta oleme kõik inimesed võrdsed. Siinsündinu on siinsündinu. Kes minevikku meelde tuletab, sel silm peast välja kärr-kääks! 
1.2. Diakrooniline õiglus. Õiglus avaldub ajaloolisel taustal ja ajalugu on ikka põlvkondadeülene. Tsiteerin siin Poola filosoofi Leszek Kolakowskit (rmt „Miniloenguid maksiprobleemidest”):
„Lihtne näide: sõjajärgsetel aastatel asutsati Eestisse ja Lätisse järjest enam venelasi, kindlasti lootuses, et lõpuks need väikesed rahvad lahustuvad ja kaovad vene massi sisse. See oli sihilik poliitika ja mõlemad Balti riigid leidsid end impeeriumi lagunedes silmitsi neile vägisi kaela saadetud migrantide massiga. Õnneks ei läinud massiliste väljasaatmisteni; kui aga eestlased nõuavad, et venelased peavad kodanikuks saamiseks õppima ära eesti keele, kas võib siis sellist nõuet pidada talumatuks natsionalistlikuks ekstravagantsuseks? Võõramaalasi, kes on tulnud elama Suurbritanniasse, ei pea veenma ega sundima, et nad õpiksid ära inglise keele, nad teavad ise, et see on hädavajalik, aga kui venelased Eestis ei taha õppida selle maa keelt, siis on nad ju elav tõend sellest, et on endiselt oma imperialistlike unelmate kammitsas.”


Ei pea vist märkima, et need kaks õiglust on omavahel antagonistlikud. Pluss muidugi see, et õiglus on vastandlik sellisele moraalsele pürgimusele nagu halastus ja tihti vastuolus pragmaatilisusega.


II. Rassistlik suhtumine
2.1. „Parempoolne rassim”. Rassism on väga intellektitundlik st seda esineb väga robustsetest ja vulgaarsetest vormidest üsna peenteni. Alates suhtumisest, et venelane on nõme rahvus, sellel on nõmedad omadused, venelane on loomult agressiivne, ekspansionistlik jne., kuni EV põhiseaduse preambulani, milles võib samuti näha teatud rassismi tunnuseid, eriti kui jätta kõrvale dualistlik eristus kultuuri ja selle kandja vahel. 
Eestlane on põlisrahvus, seega peremeesrahvus ning seega suuremate õiguste ja privileegidega.
2.2. „Vasakpoolne rassism”. Vasakpoolne rassism on üldjoontes laiendatud enesepõlgus, mis võib tihti tunduda kristlik-voorusliku alandlikkusenagi.
2.2.1.Põlisrahvus on küll peremeesrahvus, aga tuleb olla lahke peremees ja anda kõik, mida külaline soovib, sest külaline, erinevalt meist, on kultuurne ja seda kultuursemaks saab, mida paremini teda kohelda.
2.2.2. Ühele rahvusele esitatakse kõrgemad moraalsed nõudmised: eestlane peab mõistma ajalootõlgenduste paljusust ja venelase õigust oma ajalooversioonile, punkt. Vasakpoolne rassist materdab oma rahvust, ta on omaks võtnud seisukoha, et ainult tema rahva hulgas on lollpead, kitsarinnalised, harimatud ja agressiivsed jõmmid.
Piltlikult: kui parempoolne rassist arvab, et eestlane on parem/targem/töökam/mõistvam/väärikam jne, siis vasakpoolne rassist tahab, et see saaks nõnda, et parempoolse rassisti ulm olekski tõelus ja pahandab eestlasega, et see pole ikka veel parem/targem/töökam/mõistvam/väärikam jne.


III. Pragmaatiline suhtumine
Kuna moraalseid hoiakuid inimene eriti hõlpsalt ei muuda, on parim vahend nende vastu nende välja lülitamine st näitamine, et need on (küll õilsad ja põhjendatud, aga) ebapragmaatilised. Näiteks, tühja need õiglused ja rassismid, käitume nii ja nii, sest
3.1. siis nad pole enam viies kolonn
3.2. rahvastikku on hädasti juurde vaja ja mis tahes muu immigrant oleks veel hullem
3.3. siis nad ikka sõdivad Eesti eest, kui Venemaa ründab
jne


VI. Traumaatiline suhtumine
Olen seda kohanud paljude vanema põlvkonna esindajate seas. Elav isiklik mälestus nõukogude-ajast, vene keele peale sundimisest, küüditamisest, repressioonidest jne
Aga ka päris hilised „Rossija! Rossija!” hüüded toimivad päris tõhusalt. Sellised traumad toimivad päris hästi kujutlusliku essentsina, mis terve rahvuse iseloomuks saab ja suhtumise määrab...


V. Dialoogiline suhtumine
Need eelmised ei ole seda kuigivõrd. 






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:33 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. detsember 2014Kõik noored elumalevasse! Pehmod ja naised ka. 
Idee koosviibimiselt TulevAeg 25-28.07., kirjutatud 25.11., ilmunud 11.12.2014 „Postimees+”




Kõik noored elumalevasse! Pehmod ja naised kaasaarvatud




Mihkel Kunnus




Johannes Kert ja Leo Kunnas pidasid hiljuti (20. XI) maha online-väitluse teemal, kas ka naistele peaks ajateenistus kohustuslik olema. Riigikaitse on kahtlemata väga aktuaalne teema. Võitjat välja selgitav väitlusformaat on poliitiliseks debatiks aga küllalt kehv. Hea valitsus võtaks mõlemalt parima, mitte võitjakomplekti koos saba ja sarvedega. Eriti kui võit on napp. Rohkem riigimehelikku ideevargust!


Pakun ka ise välja ühe idee, millele ei taotle mingit autoriõigust. Iseäranis arvestades seda, et ma pole selle idee ainuautor (idee sündis sel suvel,  Kaupo Vipi kokku kutsutud mõttetalgutel TuleVAeg).


Leo Kunnas ütleb: „Ajateenistus ei ole asi iseeneses. Selle eesmärk on sõjaaja kaitseväe ettevalmistamine. Seega sõltub ajateenistuse maht ehk aastas teenistusse kutsutavate kutsealuste arv esmajoones sõjaaja relvajõudude suurusest.” 


See on kahtlemata nii. Aga see ei pruugi olla ajateenistuse ainus funktsioon. Viimasele viitas hiljuti ka Indrek Tarand öeldes, et ka naistele peaks olema ajateenistus kohustuslik, sest see annab noortele vajalikku ühistunnet. Ta sõnastas pealkirja üsna tähenduslikult: „Unistus Eesti noorte ühisest kogemusest” (PM 16. XI). Tähenduslikuks teeb selle sõnavalik: just unistus, mitte idee, saati siis ettepanek. See on arusaadav, sest on ju meie pikaajalisel võimuerakonnal põhjalikumate reformidega sama palju pistmist kui Robin Hoodi hiiglasekasvu sõbral Väiksel Johnil väiksusega. Ometi kinnitavad ühiskonnateadlased, et liigume kindlalt edasi(!) demograafilise vetsupoti, sotsiaalsüsteemi jätkusuutmatuse ja muu taolise suunas. Tahaks kindlasti midagi muud!


Üheks väikseks abinõuks oleks idee, mis on mõneti sarnane Indrek Tarandi omale: kõik gümnaasiumi (või vastava ametikooli) lõpetanud saata kohustuslikus korras ajateenistusse. Sest, parafraseerides ühte totakat poliitmetafoori, praegu karistatakse noori mehi hea füüsilise vormi pärast. Võiks ajada saba pahaselt kohevaks ja küsida: miks neile, kes hoiavad oma tervist, käivad kehalises kasvatuses ja teevad sporti, saab osaks diskrimineeriv sundus, millest igasugused pehmod, lödipüksid ja hädakägarad vabastatakse? Ah?


Loosung „Kõik kohustuslikult ajateenistusse!” kõlab tõenäoliselt ehmatamapaneva protofašismina, eriti tänapäeval, mil on kombeks rääkida igal võimalikul hetkel õigustest (kuidas neid muudkui riivatakse ja kuhu neid kohe juurde vaja on jne), aga arusaadavalt nii kõikehõlmav ajateenistus peab olema praegusest niivõrd mitmekesisem, et korrektsem oleks anda sellele ka teine nimetus, näiteks "elumalev". Üks osa võiks sellest ollagi midagi kunagise EÜE-laadset. Sinna mindi ju lausa õhinaga.  


Ajateenistusse selle praeguses tähenduses pääseks ainult füsioloogiline eliit (küllap muutuks seegi sportlikumale kontingendile omamoodi auasjaks), teistele oleks see eelkõige tööpraktika, võimalikult universaalne ellujäämiskursus ja sissejuhatus iseseisvasse ellu.
Ainult väga piiratud mõtlemisvõimega inimene hakkaks nooremates põlvkondades asetleidvaid suundumusi vaadates nende kallal hurjutama ja moraliseerima. Nagu ütleb universaalesindaja A.H.Tammsaare, et kõige vähem on selles süüdi noorsugu ise: pole ju nemad teinud neid olusid, millesse nad sünnivad ja mis neid vormivad (vt „Meie noorsoo arengust” KT nr 17). Ega lapsed ise roni linnakorterisse kuvarivalgusesse, kus ei saagi areneda ei lihased ega asised oskused.
Sellisel kõikehõlmaval „gümnaasiumi 13. aastal” oleks väga palju voorusi. Loetleksin siin oletamisi mõned.


1. Ajateenistuse nõrgaks kohaks on peetud seda, et on liiga palju võimalusi sellest kohustusest kõrvale hoida. Kui elumalevast kellelgi pääsu pole, kaob mõte ka kõlbmatust simuleerida. Sobiv koht leitaks maksimaalselt kõigile, puuetega inimestele, rasedatele, väikelastega inimestele jne.


2. Noored ei kaoks pärast koolikohustuse lõppu joonelt välismaale, olgu seiklema või õppima, vaid kasvataksid aastakese juuri ja nuusutaksid kodumaa metsasid ja rabasid (ehk isegi paarduksid...).


3. Elumaleva rühmad kompletkteeritaks segarahvuslikult: nõnda integreerutaks ja kümmeldaks keelt, vennastatukse ühistes katsumustes ja saadaks mõningast isamaalist kasvatust selle sõna parimas tähenduses.


4. Eelneva elu materiaalne tase elumalevasse ei ulatuks. See tähendab, et integratsioon toimuks ka sotsiaalsete kihtide vahel, peale keelekümbluse oleks see ka klassikümblus.


5. Elumalev oleks rangelt tubaka-, alkoholi- ja narkootikumide vaba ning juurutaks positiivseid sõltuvusi (nt sport, eneseharimine). Nagu üks mu sõjaväeringkonnas töötav tuttav ütles: enamikule siit läbikäinutele on see nende elu kõige tervislikum aasta. Noored saaksid aimu elust ilma meelemürkideta ja ennasthävitava elustiilita. Küllap paljud jääksidki suitsupriiks jne.


6. Selline põrutav ja traumeeriv kogemus (vt punkt 5), iseärnis sel juhul, kui piirata osaliselt juurdepääs internetile (meedia muidugi jääks), mõjuks tugevalt ühteliitva initsiatsiooniriitusena, nõnda, et elumaleva läbi teinud inimesed saaksid põhjendatud üleolekuga vaadata nende peale, kes kelgivad, et „septembris ta ei joo”.


7. Noortele inimestele oleks niiviisi organiseeritud minimaalnegi praktikakogemus, kena linnuke CV-s. Ja mis väga oluline – tööharjumuse alge, praktilised oskused, koostöökogemus.


8. Elumalev võiks toimida elureipust süstiva impulsina nn neet’idele (akronüüm ingliskeelsest vastest sõnadele „ei käi tööl, koolis ega koolitustel“), noortele, kes näevad tulevikku päris lootusetuna (elumalev hõlmaks ka tänavalapsi ning oma sektsioon võiks olla ka narkomaanidel jms kontingendil, mis ilma rehabilitatsioonita on ühiskonnale väga suureks koormaks).


9. Lapsevanemad saavad võsukese materiaalsest toetamisest aastakesegi puhata, kui mitte päris vabaks. Teevad endal hambad korda ja siis sisetarbivad nii, et koduturg ragiseb.


10. Õigused, mis saab kodanik praegu 18-aastaseks saamisega, saadaks elumaleva lõpus (juhilubade tegemine võiks olla üks elumaleva osagi).


Ka poliitikutel pole vaja ülemäära karta, et kaotavad elumaleva planeerimisega hääli. Need, keda see seadus vahetuimalt puudutab, on veel hääleõiguseta (pealegi, see ei ole mingi õuduste aasta, vaid ka tore seiklus ja telklaager). Ja vanemad inimesed on ehk pigem poolt, et noortele kuluks ära üks aasta distsiplineerivamat keskkonda ja selgrookasvatust. Pealegi, tuleviku pensionärid ei vaja lihtsalt järgmist, emigreerumisaldist põlvkonda, vaid põlvkonda, kes suudab riigisüsteemi püsti hoida (kari neete on ainult koormaks ja toidukonkurentideks sotsiaalsüsteemis).


Kuna rahvastik on kahanenud juba mõnda aega kindlalt edasi!, siis on ehk ka olemasolevatel sõjaväekasarmutel vaba ruumi küllaga, eriti arvestades seda, et viimati tunnistati kasarmukõlbulikuks alla neljakümne protsendi meestest (vt PM 9.VI  „Noorte meeste vilets tervis sunnib kutsealuste tervisenõudeid leevendama”).


Kulusid hoiaks kokku ka see, et oma ülalpidamisega kõige laiemas mõttes  tegeleks elumalevlased võimalikult palju ise (puulõhkumisest ja hooneehitusest toidu kasvatamise ja valmistamiseni).


Samuti tasuks teha koostööd mitmete organisatsioonidega, kohe kindlasti Kaitseliiduga, aga miks ka mitte mõne ökokogukonnaga. Ehk võtaks näiteks Lilleoru küla mõne eriti hapra introverdi oma juhendamise alla. Kellele aga sõjavägi liiga pehmoks jääb, saadetaks Priit Pulleritsu juhendatavasse erilaagrisse.






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:09 7 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Ilmus Delfis/EPL’is 18.11.2014






Ebademokraatlik moraal




Mihkel Kunnus




Kuidas olla moraalselt karm kahekümnenda sajandi lõpus? Kuidas, kui seda, millesse karmilt suhtuda, on nii palju; kuidas, kui meil on arusaamine kurjast, kuid pole enam ei religioosset ega filosoofia keelt sellest intelligentselt rääkimiseks?


Nii küsis Susan Sontag aastal 1978. Ta tegi seda essees „Haigus kui metafoor”, kus ta osutab sellele, et kui me kasutame haigust kurjuse metafoorina, siis ka see haigus ise omandab moraalse mõõtme ja häbimärgistab alusetult selle haiguse kandjaid. Näiteks pidev ühiskondlike pahede nimetamine vähkkasvajaks demoniseerib seda tõbe, mistõttu on vähidiagnoosi saamine psühholoogiliselt veel eriti põrutav.


Moraliseerimine on muutunud aga vahepeal veelgi raskemaks, sest moraalsus kui selline on demokraatliku loogikaga vastuolus. Demokraatliku loogika keskseks printsiibiks on kõikide inimeste põhimõtteline võrdsus, demokraatlik printsiip on antihierarhilisuse printsiip. Moraalsus on aga olemuselt hierarhiseeriv. Mis tahes moraali sisuks on erinevate käitumisvõimaluste paremusjärjestusse sättimine: käitumine A on parem kui käitumine B. Seega inimene, kes käitub B, on moraalselt alaväärsem kui inimene, kes käitus A.
Sellise loogika põlu alla panemine tähendab automaatselt moraali kui sellise põlu alla panemist.


Tuleb muidugi rõhutada, et moraal tegeleb alati ja ainult valikutega, seal, kus pole valikuvabadust, ei saa olla ka mingit moraali. Õigusega on lammutatud (ja ollakse sunnitud lammutama ikka veel) neid inimeste vahelisi hierarhiaid, mis pole valikutega seotud.


Moraal on ürgvana kooselu organiseerimise printsiip ja selle mehhanismiks on alati see, et inimesed grupeeritakse nende moraalsuse järgi ning siis jagatakse selle grupeerimise järgi ebavõrdselt ühiskondlikke hüvesid. Parimatele antakse autoriteetsust ja võimu, halvimatel piiratakse liikumisvabaduski ning menüü keertakse „vee ja leiva peale”.
Kergemad rikkumised sanktsioneeritakse lihtsalt sümboolsel tasandil, näiteks ümbernimetamisega.


Demokraatlik loogika on töötab täpselt vastassuunas: inimeste grupeerimist tuleb maksimaalselt vältida ja ühiskondlikke hüvesid võimalikult võrdselt jagada.


Mõlemad printsiibid on üliolulised, aga neil on oma valdkond, mille ületamisel muutuvad nad hüvelisest destruktiivseks. 


Näiteks Johannes Kert kasutas mingi inimgrupi kohta sõna „lontrused” ja soovitas nende suhtes kehvemalt käituda. Johannes Kerdi käitumine oli igati ontlik moraliseerimine, sest grupeerimine oli tehtud käitumuslikul alusel: „noormehed, kes otsivad võimalusi ajateenistusest viilida” ja sanktsiooniks polnud midagi seadusevastast, vaid puudutas seda sfääri, mis nii kui nii on isikliku isikuvabaduse reguleerida – valikut, kellega abielluda. 
Johannes Kerdi sõnakasutus polnud võibolla igale maitsele vastav, aga muidu oli ta käitumine igati kiiduväärne. Mida arvata kõrgest sõjaväelasest, kes väljendaks seisukohta, et ajateenistusest viilijad ja mitteviilijad on moraalselt samaväärsed? (Sellelt, kes tahaks siin kohal teha eristuse teo ja tegija vahel, vehkida kirikliku maksiimiga „vihka pattu, mitte patustajat”, küsiks retooriliselt, et miks me küll paneme vangi ikka kurjategijaid, aga mitte kuritegusid ...)


Negatiivseks näiteks võib tuua Jürgen Ligi, kes kasutas grupeerimisviisi, mis ei olnud tehtud käitumuslikul alusel: „sisserändaja pojad”. Sellist grupeerimisviisi moraliseerimise aluseks võtta ei saa. Või täpsemalt: saab, aga see on ebamoraalne.


Sõnavabaduse tingimustes on moraliseerimine täiesti loomulik ja igati hea. See on üks avaliku debati mõõtmeid. Aga seda tuleb teha korrektselt, tähendab inimesi käitumise alusel grupeerides. 


Väärtuspluralistlikus ühiskonnas on paraku sel viisil käitumine võimatu, et sa mitte kellegi arust moraalselt alaväärne pole. 
Seega sõnavabadusega väärtuspluralistlik ühiskond on paratamatult ka solvamisühiskond, sest inimeselt on kalduvus solvuda, kui kuuleb, et ta käitumine lahterdatakse (avalikult) moraalselt alaväärsete hulka, olgu selleks kas või liha söömine või ebasportlikkus.
Täpiks i-le tsiteerin siin Linnart Mälli moraalset seisukohta: „See, kes ei ütle lurjusele, et ta on lurjus, on ise lurjus!” 


Kogu eelnevaga ei taha ma mingil juhul üles kutsuda üldisele sõimlemisele. Avalik debatt peaks jääma alati võimalikult väärikaks ja labasel sõnakasutusel pole mingit õigustust (kuigi on samuti mõneti vältimatu, sest sõnavabadus hõlmab ja peabki hõlmama kõiki inimesi, seega paratamatult ka labaselt väljendujaid). 


Lõpetuseks üks konkreetne näide viisakast moraliseerimisest.
14. detsembril toimub Saku Suurhallis jõulutsirkus, kus kasutatakse loomi, muu hulgas jääkarusid. Inimesed, kes teenivad raha loomade kannatuste arvelt, on moraalselt väga alaväärsed. Moraalselt alaväärsed on ka need, kes annavad sellistele inimestele heakskiidu minnes nende korraldatud üritusele. Inimesed, käituge väärikalt ja boikoteerige seda tsirkust!  


P.S. Anonüümseid räuskavkommenteerijaid pean ma moraalselt nii alaväärseiks, et nad ei vääri tähelepanu isegi selle lause jagu siin.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:59 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
4. november 2014Infantilism.fm: Pärnits rukkis 


Hiljutise traagilise sündmuse mitmekesistest kommentaaridest jäi ehk üksmeelseimalt kõlama soovitus: kuula last ja räägi temaga.


Liiale ei maksa minna, aga olgu.


Kaur Kender ütles hiljuti ühes intervjuus  EPLile:
„Nurklik kirjutas kuskil, et põlvkondadevahetus jääb ära. Mulle tundus sama, et eesti kirjandus jäeti täiesti jubedate inimeste kätte ja muutus mutantkirjanduseks. See tuli nüüd tagasi võtta. Põhjus, miks põlvkondadevahetust ei toimunud, oli selles, et eelmine põlvkond on värvanud jubedaid noori vanainimesi nagu Mihkel Kunnus. Tema sobib väga hästi seda põlvkonnavahetuse ärajäämist illustreerima – põhimõtteliselt räägib ta sama juttu, milleni jõudmiseks läks Rein Veidemannil 60 aastat.”


Seda, et Kender&co kirjanduse headesse kättesse tagasi võttis (ja pahad vanurikäed tühjaks jättis), ma ei kommenteeri, aga põlvkonnavahetuse problemaatika väärib väikest ääremärkust küll. Eriti seoses paari sissekandega tagasivõidetud nooruse esindussaidil Nihilist.fm.


Mikk Pärnits kirjutab seal: „Nüüd on nii, et meie noored peame asju ajama järjekordselt omakeskis. Ausalt saame arutada omavahel ja need onud ning tädid telekas elavad täiesti teises, külmas reaalsuses. /.../ Suruge meid tõerääkijaid alla või andke menti kuni lõpmatuseni: ühel hetkel ei saa te tõest mööda vaadata ja tulete ise abi küsima. Sest te ei saa ise hakkama. Te politiseerite, te mängite mänge millest noored läbi näevad./.../ Me teeme Kauriga teie silmakirjalikkusest müügiartikli. Mingi hetk variseb teie pask kokku ja varemetes seisavad ellujääjad, mina ja need noored kes praegu vaikides loevad ja taipavad.”


Olgu. Nemad on nemad. Tõde laksust käes ja puha, värsked silmad pole ähmastatud ei elukogemuse ega haridusega.
 Aga kes on need, kellele vastandatuna see meie on konstrueeritud? Sealt samast võib lugeda: „Teie, õpetajad-politseinikud-direktorid-lapsevanemad-ajakirjanikud, olete JUBA loonud olukorra, mille viljad näitasid end 27. oktoobril: skisofreeniline ühiskond, mis on teie endi kätetöö.”
No üsna selge.


Mul täitub septembris 2015 kümme aastat õpetajana ja veebruaris 33. eluaasta. See ei jäta just suurt lahtrivalikut.


Oma mõtteid aga pole mul ikka veel, vabandust, enam pole ja seepärast tsiteerin Mihhail Lotmanit:
„Teenager’ite (millele eesti «teismelised» ei vasta täielikult) kontsept tekkis alles möödunud sajandi neljakümnendatel aastatel. Kui lapsel täitub kolmteist eluaastat, satub ta vahepealsesse maailma, mis ei ole veel täiskasvanute ega enam laste oma. Tegu on n-ö teise või pikendatud lapsepõlvega. Protsess on laiem ja selle üldnimetajaks võib pidada mässu täiskasvanute vastu. Mäss toimub mitmel rindel – esiteks kärbitakse täiskasvanuks olemise aega, teiseks soodustatakse lapsikut käitumist ka keskealistel inimestel. Infantiilsus ei ole enam individuaalne omadus, vaid oluline sotsiaalne trend.
Ameerika publitsist Diana West pealkirjastas oma viimase raamatu «Täiskasvanu surm» ja pani sellele sünge alapealkirja: «Kuidas Ameerika takerdunud areng viib Lääne tsivilisatsiooni allakäiguni». Raamat pole veel Eestisse jõudnud ja lähtun vaid meediakajadest. Ehkki osa autori seisukohti näivad ülereageeringutena, on tema põhihoiatus asjakohane – Lääne tsivilisatsioon on ohus, kuna ei produtseeri enam täiskasvanud inimesi.
Jokela koolipoiss, «nooruk», oli 18-aastane mees. 16-aastasel Aleksander Suurel oli juba märkimisväärne valitsemis- ja lahingukogemus; samas vanuses Richard Lõvisüda oli tuntud väejuht. Blaise Pascal oli selles eas väljakujunenud matemaatik, Jacob Skytte pidas Academia Gustavianas rektoriametit. 17-aastane Napoleon alustas oma ohvitserikarjääri, Julius Caesar oli abielus ja pidas ülempreestri ametit. 21-aastaselt hukkunud Lermontov oli 18. eluaastaks kirjutanud suure osa oma teostest. Ja keegi neist ei olnud Mozarti-taoline imelaps. Kui 16-aastane Romeo tahab abielluda 14-aastase Juliaga, siis pole see lugu pedofiilist ja ta ohvrist, vaid kahest noorest, kuid juba täiskasvanud inimesest. Arusaamatuste vältimiseks: mitte abiellumine ei tee lapsest täiskasvanut, vaid täiskasvanu olemine lubab luua perekonna.”


Põlvkonnavahetusega võib olla pisut kehvasti küll, kui kohe kolmekümnene mässaja (saati 40+ „noorkirjanik”) astub 15-aastase kõrvale ja käratab koos temaga: „Meie, noored! Aga teie - õpetajad-politseinikud-direktorid-lapsevanemad-ajakirjanikud... ”


Eluaastatesse ei maksa muidugi liialt klammerduda. Põlvkonnavahetus peaks tähendama ju ikka seda, et pealekasvavad inimesed võtavad üle väljakasvavate inimeste funktsioonid. Mõistagi on siin vanusega tugev korrelatsioon, aga kindlasti ei ole põhjuseks üldine varaküpsus, vaid pigem ikka see, millele osutab ka Mihhail Lotman.


Selles oma noorusaja-essees (siis mul natuke veel oli oma arvamusi ja mõtteid), millele viitab ka Kender, kasutasin järgmist kujundit: [mässajad noored on kui] „räpparid, väga allegoorilised vennikesed: nad keelduvad põlgusega püksirihmast kui eelmise põlvkonna ahistavast igandist, kuid ei saa siis oma allavajunud pükstega trepist üles ja porisevad tigedalt rütmis, justkui vaistlikult tajudes, et viisistatus mõjub mõistusele halvavalt ja asetab oma lüürilise mina maailma keskpunkti. Sedaviisi nõudes ja süüdistades vabastavad nad end korraga (kaas)vastutusest ja ühtlasi apelleerivad ühiskonna vanemlikule südametunnistusele. Samamoodi käituvad igasugused õiguslased, kelle ihus kumiseb ebateadliku mälestusena kogemus, et kui piisavalt lõuata, siis ilmub söök suhu ja tagumik isepuhastub.”


See on looduslikult nii, et inimene sünnib väga abituna ja tema eest peab keegi hoolitsema. Beebil on karjumine pea ainus väljendusvahend ja sellega nõuab ta siis tähelepanu ja hoolitsust, olgu tal siis kõht tühi, olek jahe või püksid täis. Loomulik on ka see, et sellest faasist välja kasvatakse.
Nukraks läheb asi siis, kui inimene jääb väga pikalt faasi, kus tema peamine suhe ühiskonda on: „Ääääää! Mul on miskipärast halb! Tehke see asi korda!”. 
Laps teatab oma hädast, täiskasvanu lahendab. Selline on funktsioonijaotus.


Kuna ma olen isikliku arvamuse faasist täiesti välja kasvanud, siis pean jälle tsiteerima. Seda puhku Jiri Opeliki, kes kirjutab: „Kundera noorukid on põhimõtteliselt edevad lollpead, joobunud ainsast, mis neil on, tasuta saadud bioloogilisest vitaalsusest ja vähepruugitusest, vaid iseendale keskendunud ekshibitsionistid, kes seetõttu on nii kergesti manipuleeritavad. /.../ Aga see pole veel kõige  hullem. Nii nagu ikka, on kõige haletsusväärsemad need, kes on paavstist paavstilikumad, seetõttu valib Kundera pilke tõeliseks märklauaks täiskasvanud, kes on omaks võtnud vaid noorte puhul mõistetava ilmavaate /.../” 


Siin rõhutaksin ikka A.H. Tammsaare sõnu: „Noorelt pole häbi olla noor”. Just. Aga ainult noorelt.
Kui kuuekuune endal mähkud täis teeb ja siis kisab, pole selles midagi häbiväärset, ilma igasuguse irooniata.


*
Üks asi, mis teeb lastearsti elukutse nii keeruliseks, on see, et laps ei oska hästi oma kaebusi väljendada, väike laps võib oma valu lokaliseerda täiesti mööda. Murdeiga pole palju parem – hingeline segadus on murdeealisele endale sageli väga arusaamatu. Analoogia on rakendatav ka ühiskonnale tervikuna, sestap on läbinägelik analüüs alati vajalik ja hinnatud.


Ikka on ka kirjandus olnud üheks selliseks vahendiks, mis tegeleb ühiskonna eneserefleksiooniga. Aga mõistagi mitte iga kirjandus. Kirjandus võib tegeleda samuti meelelahutusega, utoopiliste visoonidega, keelemängudega jne. Ja kaugeltki mitte iga kirjanik pole „kanaarilind kaevanduses” või ajastu ja inimhinge üldtendentside teravapilguline läbinägija. Viimases on A.H. Tammsaare tänini ületamatu, Mihkel Mutt enam palju sõna ei võta, Mats Traat ja Ene Mihkelson pole argimeediasse vist üldse trüginud. Avaliku intellektuaalina ütleb sõna sekka vahel Rein Raud, iganädalasi kommentaare annab Andrus Kivirähk jne


Mikk Pärints tajub sõnavabaduse ahistamist ka ropendamise taunimises. Siin ei oska muud öelda, kui et t**a, p**s, m**n, v**t jms on kenad rahvakeelsed sõnad küll, aga nende analüütiline väärtus pole just teap kui suur. 
Ega ka esteetiline. Ja ma ei taha siin niiväga moraliseerida kuivõrd osutada tõsiasjale, et ropendamine ei aita kuidagi kaasa, kui taotluse all on analüütiku staatus.


Sõnavõtud a la „Tra, ühiskond on täiega p*tsis ikka! Süsteem imeb täiega, kõigil saja p***ga kopp ees!”  pole just eriti läbinägelikud ühiskonna-analüüsid. Pigem on tegu poolartikuleeritud variatsiooniga juveniilfaasi peamisest eluavaldusest: „Ääääää! Mul on miskipärast halb! Tehke see asi korda!”


*


Samuti ei taha ma kuidagi pisendada (kirjasõnalist) tegevust, mille sisuks on mingile vähemusele või rõhutud grupile hääle andmine. Näiteks arst, kes oskab hästi hinnata, kust lapsel valutab, on tõeliselt vajalik inimene. Ja oleks suurepärane, kui oleks keegi, kes annaks hääle segaduses noorukitele, suudaks artikuleerida nende hinge. Salingeri „Kuristik rukkis” on selles vallas üks paremaid näiteid, nii hea, et enamik noorteromaane tunduvad variatsioonidena sellest.


Titekisaga on see asi, et ikka peab täiskasvanu, see va lapsevanem mõistatama, mis lapsel on viga. Ja siis olukorrale lahenduse otsima. See on lapsevanema üks funktsioone. NB! See on: lahendada probleeme, mis pole tema tekitatud. NB2! Kui väikse lapsega midagi juhtub, siis vastutab just ja ikka täiskasvanu. Selline on funktsioonijaotus.


Põlvkonnavahetus jääb ära siis, kui lastest ei saa enam täiskasvanuid ehk inimesi, kes võtavad vastutuse (hädade eest, mida nemad pole põhjustanud), inimesi, kes hakkavad ühiskonnas täitma konstruktiivset funktsiooni.




Mikk Pärnits selgitab:
„Jaoskonnas küsiti: kas ma tunneks end süüdi või vastutavana kui keegi eelmise loo tõttu nüüd tulistama läks? Mida? Mina olen siiani elanud arusaamaga, et mõrva eest vastutab mõrvar ja vägistamises on süüdi vägistaja. Süü lasub teo toimepanijal. Filmid, muusika ja kunst üldisena kedagi vägivallaks ümber ei proge, pohhui mida see vana känd oma vanainimese uuringuga pobiseb. Seda müüti on kedranud konservatiivid juba aastasadu. Praegu on see periood, kus kõik tahavad süüd endalt ära veeretada: vanematelt, koolilt ja meedialt. Vaadata tuleks just kõigepealt nende otsa.”


Lühemalt: mina ei saa süüdi olla, sest üks inimene ei saa teist inimest kuidagi käituma panna, aga süüdi on teised, sest nad panevad teised nõnda käituma ja tahavad siis süüd endalt ära veeretada.




Veel lühemalt: Ääääää! Mul on miskipärast halb! Tehke see asi korda!






Veel pisut läbinägelikku ühiskonna-analüüsi ja  teravapilgulist sotsiaalkriitikat:




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:04 15 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
3. november 2014Ene Mihkelson 70 
Ilmus ajalehes „Sirp” 17.10.2014








Ene Mihkelsoni sünnipäeva puhul




Mihkel Kunnus




 Sel aastal sai Nobeli kirjandusauhinna Patrick Modiano. Ma ei teadnud temast suurt midagi, aga kõik lühiiseloomustused, mida ta kohta nüüd näinud olen, sobivad kohe päris hästi ka peatse sünnipäevalapse Ene Mihkelsoni kohta. „Kirjaniku romaanide põhiteemaks on traagilised inimsaatused nii sõja, okupatsiooni kui rahu tingimustes, kuid ka süütunded ja identiteediotsingud,” vahendab „Postimees” (9.okt) „Le Monde’i”. „Modiano ütles 2013. aastal, et ta inspiratsiooni allikaks on autobiograafiline materjal, kuid sellega tuleb osata ringi käia ning õigesti välja mängida.” Sobib Ene Mihkelsoni kohta kenasti. Ja näiteks Holger Kaints on öelnud, et Nobeli preemiale  kõlbaks Eestis üldse vist vaid Mihkelsoni üles seada. Ei saa eriti vaielda.
Üks, kellele taas mõningase tõenäosusega Nobeli auhinda ennustati, oli Milan Kundera. Mõtlen, et Mihklesoni ja Kundera kõrvutamine aitaks ehk põlvkondi pisut lähendada. Teda on Mihklesoniga  on temaga ilmekas võrrelda, sest neil on suuri kattuvusi ent ka kardinaalseid lahknevusi. Näiteks julgen üsna kindlalt väita on neil väga sarnane arusaam romaanikunstist ja romaani eetikast. Milan Kundera kirjutab kompromissitult ja defineerivalt: „Algusest peale on romaani vallanud see „tunnetuskirg” (mida Husserl) peab euroopaliku vaimsuse tuumaks, mis sunnib teda uurima inimese konkreetset elu ja kaitsma seda „olemise unustamise” eest, pidevalt suunama oma valgusvihke „eluilmale”. Selles mõttes mõistan ja jagan ma kangekaelsust, millega Hermann Broch kordas: avastada seda, mida ainult romaan võib avastada – see on romaani ainus õigustus. Romaan, mis ei avasta mõnd senitundmatut eksistentsi osa, on immoraalne. Tunnetus on romaani ainus moraal”<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]-->.
Pean seda vajalikuks rõhutada ja tsiteerida, sest mul on tunne, et vähemasti nooremale põlvkonnale pole see kaugeltki mitte iseenesestmõistetav ning võib vahel isegi üllatav-ootamatu alternatiivina tunduda.
Kundera kirjutab veel: „Olles mudel maailmast, mis põhineb inimlike asjade suhtelisusel ja kahemõttelisusel, on romaan totalitaarse süsteemiga kokkusobimatu. See sobimatus on sügavam kui see, mis eraldab dissidenti aparatšikust, inimõiguste eest võitlejat julmast piinajast, sest see pole mitte üksnes poliitiline ja moraalne, vaid ka ontoloogiline. See tähendab: maailm, mis põhineb ühel ja ainsal Tõel, ning kahemõtteline ja suhteline romaanimaailm on vormitud täiesti eri materjalist.<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->”
Dostojevski kirjutas juba õige noorukesena oma vennale, et teda huvitab inimese saladus ja ta tahab pühendada oma elu selle mõistatuse lahendamisele isegi siis, kui pole suuremat lootust tulemuslikkusele. See hoiak on siin defineeriv. Ja on ka mõistetav, et puhtformaalselt on see raskesti määratletav ja kuhugi Kulka aruandesse või põhikirja seda ei kirjuta. Ütleme, Mihkelson on päris kirjanik. Kes mõistab, see mõistab ja häda bürokraatidele!
Milan Kundera on ka päris kirjanik, ütleme, kirjutab verega.


Mis puudutab aga vormi, siis siin on Kundera ja Mihkelsoni erinevus radikaalne. Milan Kundera on sihtinud omamoodi nullstiili, maksimaalset selgust ja ühetimõistetavust, valguse-ilma ja mõistuslikku haaratavust maksimaalsel tasandil. Mihkleson seevastu on kirjeldatavaga maksimaalselt ühte sulanud, unenäoline ja lausa loitsiv. Kui Kundera järgib mõtlemise kutset, siis Mihkelson järgib unenäo kutset. Aga mõlemad otsivad uurivad inimese tegu, seda palju on inimese teos kaalutlust, palju olusid, palju vaistu, palju sundi, palju spontaansust, palju printsiipe, palju ennast, palju teisi... kas inimene on süüdi kõiges (Kierkegaard?) või ei milleski (Camus?).


Mulle oleks meeldinud, kui Milan Kundera oleks saanud selle „maksimaalse tunnustuse”. Sest ta on arendanud lõppu ühe eksitentsi võimalikkuse, mis on tänini sireenina kutsuv ja aktuaalne. See on, ütleme, maksimaalne antifašism, veresideme radikaalne eitus, põlnevuse ja pärilikkuse hääle täielik vaigistamine, kõlbeline keeldumine igasugusest „nime vaevast”. Ja seda ka elu hinnaga ja ristile ronivalt. See on ehk üks põhjus, miks Kundera noortele nii hästi peale läheb, sest noorus on oma vanematest sõltumatuse igatsemise elufaas.
Kundera tuntuima teose ”Olemise talumatu kergus” alguses on peategelase Tomaši maailmas-olu ja elutunde lahtikirjutus: ta on naisest lahutatud, pojaga ei suhtle ja ka tema vanemad on tast lahti öelnud. Naisi ta korraga ihakab ja pelgab ning Tomaš kultiveerib kõlbelist hoiakut, mille keskmes on keeldumine mis tahes pretensioonidest teiste inimeste eludele. Ta sihiks on atomaarne tahe ja eetikaks teise inimese samasuguse tahte austamine.
Ja kohe romaani alguses turgatab Tomašile ühel kõhklushetkel pähe, et „et tegelikult on see täiesti loomulik, et ta ei tea, mida ta tahab: Inimene ei või iialgi teada, mida ta peab tahtma, sest ta elab ainult üht elu ja ta ei saa seda mitte kuidagi võrrelda oma eelnenud eludega ega korrigeerida seda tulevastes eludes. Kas on parem olla koos Terezaga või jääda üksi? Pole ühtegi võimalust, et kontrollida, kumb otsus on parem, sest pole olemas mingisugust võrdlemist. Inimene elab otsekohe esmakordselt ja ilma ettevalmistuseta”<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]-->.
Nõndaviisi artikuleerib Kundera ühte väga aktuaalset intuitsiooni, mille kõlbeline mõõde on igati relevantne, selle edasiarendus on näiteks mitmesugune loomaõiguslus (milleni jõutakse ka „Olemise talumatus kerguses”) kui ka veresideme teisejärguliseks muutumine eesrindlikes perekonnamääratlustes. Aforistlikult: ema ja isa on rassistlikud ja fašistlikud kategooriad.
Või kui kasutada Oswald Spengleri sõnastust, siis „[m]aailmalinnas ei elutse rahvas, vaid rahvamassid, [keda iseloomustab] taipamatus kõige pärandatu suhtes, mistõttu nad võitlevad kultuuri vastu (aadli, kiriku, privileegide, dünastia, kunstis konventsioonide, teaduses tunnetuspiiride vastu)”<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]-->. 
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kui aga läheneda inimesele loodusteaduslikumalt, siis avaneb sootuks teistsugune pilt. Inimene ei ela esmakordselt, keegi ei ela. Õigupoolest elu polegi üldjoontes midagi muud kui kordamine. Evolutsioonibioloog näeb igas tunnuses aastamiljonite sadestust, korduvusi ja kohanemisi, käitumismustreid ja sättumusi. Psühholoogid näevad lapsepõlve ja personaalse mineviku kaja igas tänapäeva tundes ja valikus,  iga inimese olemine lohiseb (inim)olemusel sabas. Justkui prantsuse kõõrdsilmade kiuste.
Inimloomus pole tühjagi muutunud, kipuvad erudiidid kinnitama. Ikka korduvad samad kired, samad arhetüübid, samad situatsioonid. Ka Mihkelson on öelnud, et kirjanduse temaatikas võib sajandite lõikes võib näha muudkui korduvusi, mistõttu vorm saab väärtuseks ja pilguvärskendajaks.


Hannah Arendt on nimetanud romaani tõeliselt uusaegseks kunstivormiks. Tõsi, siin  on ta Mihkelsoni ja Kunderaga samas paadis. Kui Dostojevskil veel vertikaal valutas, siis neil see enam isegi ei valuta. Selleks pole aega. Vaadake või seda, kuidas Proust rapsis, eks ole. Mida sa siin vertikaalitsed, kui horisontaalgi libiseb pöördumatulkt kättesaamatusse olematusse. Nagu ütleb Arendt, et „kindlalt ankrus olevast traditsioonist ilma jäädes – ning  see kindlus kadus juba mitusada aastat tagasi – on ohus kogu mineviku mõõde. Meil on oht unustada, ning unustamise konkreetset sisu kõrvale jättes tähendaks see, et jääksime ilma inimelu sügavuti suunduvast mõõtmest. Sest mälu ja sügavus on üks ja seesama, või pigem – sügavuseni on inimesel võimalik jõuda ainult mäletades.<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]-->"


Ene Mihkelson on lõinud siin tõesti sügavale, teda innustab tung minna lausa „läbi põhja”. Eks sel ole oma hind, näiteks see, et ta on teenitult akadeemikute ja asjatundjate poolt üks enimtunnustatud eesti kirjanikke, toimuvad pühenduskonverentsid ja ilmuvad artiklikogumikud, ent raamatukogu laenutuste pingereas mitte just kuigi ees otsas. Aga see pole ka põhiline. 
Ene Mihkelson kehastab parimat osa Tartu vaimust, süvenemist, mida võib nimetada ka eskapistlikuks või vandlitorni ronivaks. No nimetatagu!

Indrek Paasi kummitas pidevalt tundmus, et kõik suur on möödas. Mulle meeldib vahel müelda, et see on optiline pete, mis kaasub minevikku vaatamisega. Seal ju torkavad silma ju eelkõige suured ja möödas nad ju on, sest pilk on ju minevikku. Tammsaaret tahtsin mainida seetõttu, et tema loomeaeg jäi enne Teist maailmasõda ja Pearu sai häbenemata „vänget verd” oma Bodenile taotleda. Arne Merilai koostatud pühenduskogumik „Päevad on laused. Ene Mihkelson” (TÜ Kirjastus 2005) algab Janika Kronbergi esseega, millel on väga tabav pealkiri – „Tõu tõlk”. Toredaks kokkukõlaks oli ka see, et selle sõnaga – tõug – vältisid „Õhtumaa allakõigu” tõlkijad seda Teise maailmasõja järgsest  ülitabu, mida ma siin isegi ei maini. Aga Spengleri jaoks, kelle suurteose vajutatud jäljed on sügaval ka Tammsaare loomingus, tähendab „rahvas hingelist ühtsust. Õigupoolest pole ükski suur sündmus ajaloos rahvaste kätetöö, vaid rahvad tulid esile tänu neile sündmustele.<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]-->” 
Vat eesti rahva selliseid sündmusi ongi Ene Mihkelson uurinud ja seda haruldase pühendumuse ja julgusega.




<!--[if !supportFootnotes]-->


<!--[endif]--> 
<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Milan Kundera „Romaanikunst” LR 11-12, 1998, lk 13


<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Samas, lk 19
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> Milan Kundera „Olemise talumatu kergus” Monokkel, 1992, lk 9
<!--[if !supportFootnotes]-->[4]<!--[endif]--> Oswald Spengler „Õhtumaa allakäik” Ilmamaa ,2012, I kd, lk 63
<!--[if !supportFootnotes]-->[5]<!--[endif]--> Hannah Arendt „Mineviku ja tuleviku vahel” Ilmamaa, 2012, lk 116-117
<!--[if !supportFootnotes]-->[6]<!--[endif]--> Oswald Spengler „Õhtumaa allakäik” Ilmamaa ,2012, II kd, lk 217 Rõhutus originaalis. P.S. Spengler ütleb seal ka: „Tuleb ikka ja jälle korrata, et see füsioloogiline päritolu on olemas ainult teaduse ja mitte kunagi rahva teadvuse jaoks, ning et ükski rahvas pole kunagi vaimustunud sedalaadi [st bioloogilis-daevinistliku – M.K.] „puhta vere” ideaalist.” Lk 218
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:31 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
20. september 2014Võrdõiguslus ja õigus armastusele 
Kirjutatud 2014 augusti alguses. Ilmus kärbitult Postimehe laupäevases kultuurilisas 20.09.2014. Veidi vähem kärbitult netiversioonis ja puhta kärpimata nüüd siin, ohoo!




Võrdõiguslus ja õigus armastusele.


Mihkel Kunnus




Üks kristluse tänini elujõulisemaid aateid on olnud kõigi inimeste võrdsuse aade. Omal ajal oli see täiesti revolutsiooniline idee. Selle aate nimel on suurema või väiksema edu ja verega on kristlased hävitatud tohutult traditsioone ja traditsioonilisi kultuure, mõeldagu või iidsele India kastisüsteemile, kus oli tuhandete aastate pikkused traditsioonid, mis määrasid kes võis kus käia ja kes kellega abielluda jne.   
Taeva tühjenemisega tühjenes mõistuslikust sisust ka see suur aade ning see jäi tühja sõnakõlksuna õhku rippuma. Ja nüüd ta siis ripub ja kummitab, ajab inimesi tigedaks ja tülli.
Häda selles, et Jeesusel oli tuline õigus, kui ütles, et minu riik ei ole sellest maailmast. 
Planeedi Maa bioloogilises elus ei valitse võrdsuse, vaid selle vastandi – erinevuse – printsiip. 
Hea ninaga kristlased ja humanistid just seetõttu instinktiivselt jälestavad kõike bioloogiaga seonduvat. Kristlane võib õige resoluutselt käratada, et inimene pole loom ja määrav on kultuuritasand ning maine ebaõiglus kompenseeritakse surmajärgse superõiglusega. Humanist vidutab silmi, tõstab lõua ja ütleb, inimene on küll loom, aga  seisab loomast kõrgemal ja määrav on kultuuritasand ja seega on kogu ebavõrdsus ja ebaõiglus sotsiaalselt konstrueeritud. 
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Probleemi tuum on sügavalt seotud paljunemisega, sugulise paljunemisega (selle tabasid oma aja kohmakusega ära ka kommunistid). Mõningate reservatsioonidega võib öelda, et erinevuse genereerimine on üks sugulise paljunemise põhifunktsioone. Iga paljunemisaktiga segatakse kaardid uuesti. Nii öelda „liigi loogikast” lähtuvalt on see väga mõistlik, sest see näiteks ei lase vaenlastel (viirustel, parasiitidel) spetsialiseeruda. Samal moel toimib erinevate isendite erinev sünniaeg ja koht, aga NB! selle kõigega kaasnevad erinevad edukusvõimalused. 
Loodus opereerib liigi, mitte isendiga, populatsiooni, mitte indiviidiga ning seda üsna vabalt käib-kah-suhtumisega. Igas aastakäigus on küllaga neid, kel nina kõver, nägemine puudub, kes põristab r-i, kes on düslektik, kes düsgraaf, kes viljatu, kel sigimisorgani sihik kõver, kes tajub end Jumala pulmaelundina. Sama suvalt jaotatakse positiivseid omadusi (positiivsus on mõistagi alati kontekstuaalne). Erinevuse genereerimine on sugulise paljunemise korral nii valdav printsiip, et mingist keskmisest isendist saab vaid teatud lähenduses rääkida. 
Kuid fraas „mehhanism, mille funktsiooniks on tagada isendite edukus- ja eluvõimaluste erinevus (ehk ebavõrdsus!)” kõlab tänapäeva õhtumaalasele enamvähem täpse ebaõigluse definitsioonina ning üha rohkem leiutatakse institutsioone, mis töötaks täpselt vastassuunas – tagaks kõigile võrdseid võimalusi, haridusvalikutest kurkide kõveruseni.


Väga ilmekas on hüüdlause „Erinevus rikastab!”, sest see on lihtne eitusvorm humanistliku võrdusideaali ületamatust sisevastuolust. Sest ka selle sildi all käib ikka see sama tegevus – luua selline olukord, kus erinevus haihtuks, muutuks tähtsusetuks, kaotaks praktilise kaalu.
Inimeste vahelise erinevuse kaotamise arsenal on õige lai. See võib olla sümboolne, näiteks lihtsalt mitte tunnistada inimeste nahavärvide erinevust, luua „värvipimedaid” institutsioone jne. Traagilis-koomilised on lood kurikuulsatest Rootsi lasteaedadest, kus üritatakse isegi keelest mõnedele erinevusele viitavaid sõnu kaotada.
Üsna representatiivse pildi saab pika ajalooga erinevuse kaotamise tööst mehe ja naise vahel (siia käib ka kurikuulus sooline palgalõhe ehk taas üks erinevus, mis rikastab... erinevalt).

Väga tähtis on mõista tõsiasja, et võrdsete õiguste deklareerimine jääb narritavaks sõnakõlksuks, kui sellega ei kaasne erinevuste praktiline nullimine ja tühistamine. Selle tegemiseks peab esmalt muidugi erinevust tähele panema. Trepi kõrval olev kaldtee on hea näide – erinevus tuvastatakse ja luuakse praktiline olukord, kus jalgadega inimeste ja ratastooliga-lapsekäruga inimeste liikumivõime vaheline erinevus maksimaalselt kaoks. Pange tähele: ideaaliks on luua olukord, et (saavutus)võimete vaheline erinevus kaoks, et võime ja võimalus sulaksid ühte ja kõigil võrdseks.


Naisõiguslastel võib olla seda raske tunnistada, aga selle valdkonna edenemine on päris palju elanud tehnoloogiliste saavutuste armust, mitte feministlikest traktaatidest. Ühiskond sai muutuda kõvasti võrdõiguslikumaks, kui see muutus nii mehhaniseerituks, et praktiliselt kaotati mehe üks olulisim erinevus naisest – suurem ihuramm. Loodi võrdsus Samuel Colt’i viisil. Ka naistel oma reproduktiivsust kontrollida aitatavad tõhusad rasestumisvastased vahendid olid jällegi just tehnoloogilised saavutused. 


Kas tehnoloogia saab muuta keskkonna (kunagi) selliseks, et saabubki täielik võimaluste võrdsus kõigi inimeste vahel, et kogu maailm on üks suur kaldteega trepp? Ainult ühel tingimusel – tuleb kaotada ka igasugune inimeste vaheline erinevus. Selgitan retoorilise küsimusega. Mida arvaks bioloog püüust luua selline kasvukoht (loe: ühiskondlik korraldus), kus oleks ühesugused eluvõimalused nii riisil kui kaktusel? 


Mõistagi absurdseks läheb asi ainult siis, kui võrdsusest teha ülim ja totaalne eesmärk igas eluvaldkonnas. Ja seda ei taha keegi. Näiteks sport on valdkond, kus inimesed naudivad inimestevahelist ebavõrdsust ja ei protestita ka soolise segregatsiooni vastu.
Samas sellised valdkonnad nagu valitsus ja tööturg (palgalõhe) peaks ju ideaalis olema sooneutraalsed. Siin nähaksegi kurja vaeva, et sooilminguid eemal hoida. Kõik oleks lihtne, kui tööl või valitsuses käiksid mehed ja naised. Aga käivad hoopis mehed, naised, emad, isad. Ja see eristus on tõeline Pandora laegas. 


Lühiperspektiivis on asi lihtne: tuleb loobuda sugulisest paljunemisest ehk ainsast paljunemisest, mis meil on. Viljatus on ka kenasti võrdõiguslik. Lühimalt: mehe ja naise võrdsuse ja võrdõiguslikkusega on õige vähe probleeme. Tõelistesse raskustesse satume siis, kui tahame võrdsustada ema ja isa võimalusi. Ja kes läheneb emale ja isale õigluse aatega, see ei leia peagi enda ümbert muud kui ulgumist ja hammaste kiristamist. Suguline paljunemine ei ole ainult järgmise põlvkonna vahelise erinevuse genereerimise mehhanism, vaid selle ontoloogilises eelduses – soolisuses – on ka mehe ja naise põhimõttelise ja taandamatu erinevuse ürgkodu, mis ulatub aastamiljardeid möödanikku. Häda sellele naiivsele idealistile ja õiguslusest hullunule, kes läheneb emale ja isale kui eraldi indiviididele, kui inidiividele, kellel peavad olema võrdsed õigused ja võrdsed võimalused!
Sest ema ja isa pole indiviidid vaid suhe! Indiviid tuleb ladina keelsest sõnast in-dividuus, mis tähendab jagamatut, atomaarset (nagu meil õiguste subjektki, eks). Ema ja isa aga sugurakkepidi ühenduses, emaks ja isaks saadakse ühise lapse saamise läbi. Ja siin on jahvelik evolutsioon olnud nii sügavalt seksistlik, et seda juba mingi tehnoloogilise kaldteega ei paranda.
Tõsi, mõni väike tehnoloogiline leevendus on saavutatud. Toon ühe üsna esindusliku näite. Mees sai hakata jääma väikelapse juurde koju, kui tehnoloogiline leiutis – lutipudel ehk kunstrind –  kompenseeris tema kaasasündinud imetamispuude. Aga seegi on üsna pinnapealne, sest rinnaga imetamine on pikaajaline evolutsiooniline kohastumus, mille jooksul naisel ja ainult naisel on kujunenud vastavad neuraalsed rajad ja imetamisel vallanduv hormoonistik (peamiselt oksütotsiin), mis võimaldab tal lapse näolt paremini emotsioone lugeda (pluss tugev positiivne mõju mõlema immuunsüsteemile). Katsed on näidanud, et kui mehed hingavad oksütotsiini sisse, siis paraneb ka nende võime näolt emotsioone lugeda. Seega võiks teha ettepaneku, et härrased poliitikud peaks seda sisse hingama ja tagama isadele riikliku varustatuse oksütotsiiniga. Aga palju ei aitaks seegi, sest paraku on imik nii primitiivne olevus, et tema geenekspressiooni(!) mõjutab palju rohkem teda imetava persooni lõhn kui see, kas hoolitseja on end Judith Butlerist segi lugenud. Rahvusvaheline rinnaga toitmise nädal on sügavalt seksistlik, aga ometi humanistlik üritus. 


Bioloogia tunneb emaefekti (maternal effect): ema fenotüübi mõju järglase fenotüübile, see tähendab seda osa lapse arengust, mis viljastamisel kokku klopsitud ja elu lõpuni muutumatust genoomist üheselt ei sõltu, seevastu isaefekt (paternal effect) on nii haruldane, et sellest kuuleb teadusmaailmas harva ja ka siis ei jõua selle nähtuse mõjusfäär (mõne veidra putuka) spermast kaugemale. 
Muide, mõningate narkosõltuvuste uurimiseks kasvatatakse rotte nõnda, et noores eas eemaldatakse nad korduvalt ema juurest, sest nii kasvatatud rottidel arenevad narkosõltuvused kergemini välja. Ei peagi vehkima peente bioloogiaterminitega (nt epigeneetika), see on ammu rahvatarkuses teada, et mees võib kohe pärast rasket viljastamistööd sigari ette panna, end täis kaanida, nuusutada liimi ja jääda siis ootusärevusest sarlakitesse ja punetistesse ühte jutti ning seejärel ravida end kõige karmima keemiaga – last see kuidagi ei mõjuta. Ema aga peab järgnevad üheksa kuud käima kui nööri mööda, lapsele mõjub pea kõik alates dieedist ja rockkontserdist lõpetades stressi ja adrenaliinitasemega (viimased panevad juba töökohta valima, eks). See see ülitugev bioloogiline asümmeetria kestab vähemalt kaks aastat. Ja selle trepi äärde (vähemalt lähisajanditel) juba kaldteed ei ehita. 
Mehe ja naise individuaalsust kaotava sideme (ehk lapse) õigused, millega juba hoogsalt tegeletakse, tekitavad seda suuremat ebasümmetriat ema ja isa võimaluste juurde, mida rohkem õiguslased loodusteadusi ja meditsiini uurivad.


Ühelt poolt on ema võimalused kõvasti piiratumad (ei saa minna kõrgepalgalisele teetööle bituumeniaurudesse), teisalt on pärast viljastamist mees tal „mune pidi peos”. Naise bioloogiline panus on tema sees, mehel aga jällegi vaid tühjad pihud. Piltlikult öeldes võib isase pärast viljastamisakti nahka pista, nii nagu mitmed putukad teevadki.


Abordiküsimuses on samuti trumbid naise käes. Mida on mehel teha, kui naine otsustab „tappa tema lapse”? Ainult laulda (vt nt Aventura „ElAborto”) või kirjutada märatsevaid moralistlike traktaate.
Või vastupidine juhtum: mees ei taha last (loe: alimente kaela), aga naine lihtsalt „paneb ta fakti ette”. Seda karjuvalt ebaõiglast võimujaotust on võrdõiguslased loomulikult märganud ja ühe leevendusstrateegiana on käidud välja isegi selline hunnitu mõiste nagu „finantsiline abort”. Oo, õiguslus, see on oivaline! Tõsi, kui mehel puudub bioloogilise abordi puhul igasugune kaasarääkimisvõimalus, siis peab tal olema võimalus teha oma poolne katkestus vähemalt materiaalsel tasandil.


Ent sügav ebaõiglus siiski jääb. Isaks vägistada saab, emaks vägistada ei saa (ajaloolisel väga hiline nähtus). Kuigi on juba mõnda aega välja töötamisel meestele mõeldud rasestumisvastased pillid, mille võtmise saaks sobival hetkel „unustada”,  jääb lõppsõna siiski naisele (abort või mitte). Õiguslane võiks siin öelda, et vat, selline eksistentsiaalne suurvõim ongi naise tasu üksikemaduse (ja palgalõhe) eest, selle eest, et mehed ei saa öelda oma analoogiat naise sagedasele eluvalikule: „Laps peab olema, mees võib olla”. 


Nii kui visata õhku küsimus, et kumb sugu on halvemas seisus või kas riik või ühiskond kohtleb sugusid ebaõiglaselt, siis ei ole lahigutulel ega vastatikustel süüdistustel lõppu.
Kui vaadata kõiksugu perefoorumeid või artikleid, milles neil teemadel arutletakse, siis seal kujunevad kohe välja tulised sõjarinded, kus vastassugu sõimatakse kõige hullemate sõnadega. Seega pole empiiriliselt pole kuigi vale nimetada feministe vaenuõhutajateks mehe ja naise vahel. Puud tuntakse tema viljadest, eks. 
Küllap on asi suuresti inimese loomuldasa väikses võimes eristada erinevaid elusfääre. Avalikus elus, poliitikas, tööturul jms on feministlik hoiak kõigiti õigustatud. Õiglus on kahtlemata suur väärtus. Näiteks globaalmajanduslik ebaõiglus ressursside jaotamisel on praegu lihtsalt kohutav (et mitte öelda hukutav). 
Aga mitte kõikjal. Emale ja isale ei tohiks võrdõiguslast liiga lähedale lasta, sest õiguslus, nimelt õhtumaine õiguslus, mis käsitab inim- ja võrdõiguste subjektina indiviidi, hakkab lõhkuma seotust pereliikmete vahel. Siin peab moraali ja õiguste subjektiks olema mingi suurem üksus või tuleb läheneda probleemile õigluse asemel mõne muu positiivse printsiibiga.
Kuulsast Prantsuse Revolutsiooni aegsest kolmikust sobiks kõige paremini Fraternité- vendlus. Sõna-sõnalisest tähendusest tasub mööda vaadata. Vendlus tähendab siin andvat, mitte nõudvat printsiipi. Seda, mis asendab nõudmise: „Mul on õigus sellele viimasele koogitükile!”, dialoogiga: „Võta sina!”, „”Ei-ei, võta hoopis sina!”, „Oh, mis, ikka sina!”. See on see printsiip, mis ütleb: „Oh, las seda teen mina, sest mul on hetkel rohkem aega!”, „Oot, ma tulen sulle appi!”.


1863 avaldas Fjodor Dostojevski oma mälestused Euroopa reisist. Seal ütleb ta, et vendlus tähendab eneseohverdust, andmisrõõmu, aga Lääne inimeses ta (ühiskondlikul tasandil) midagi sellist ei näinud. „Lääne indiviid ei ole asjade säärase käiguga harjunud: ta nõuab võitluses, ta nõuab õigust, ta tahab eralduda – noh, ja vendlust ei tulegi”.
Loomulikult piisab tervest mõistusestki, et loobuda  väiklasest õiglusenõudmisest oma perekonnas, suhtuda üleoleva põlgusega euroopalikesse õhutustesse mõõta stopperiga tasustamata (sic!) kodutööde hulka ning veel suurema põlgusega neisse riiklikult rahastatud struktuuridesse, mis pole muud kui institutsiooni staatusesse ülendatud peretüli.
Lühimalt: õiguslus on vendluse psühholoogiline vastand; õiguslus kätkeb alati nõudmist, aga ei saa  nõuda, et keegi tunneks su suhtes vabatahtlikku andmisrõõmu. Jõuga välja pressitud vabatahtlikkus on absurd. Õigus armastusele on mõisteline vastuolu.






Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:18 6 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


30. august 2014Kurjade vaimude jaam 
Ilmus Sirbis 28.08.2014 üsna täpselt poole lühemana.




Kurjade vaimude jaam


Mihkel Kunnus


Elo-Maria Roots, Vaimude jaam. Toimetanud Tiia Penjam. Kujundanud Angelika Schneider. Tänapäev, 2013. 478 lk.


Tartu Linnaraamatukogust paluti mul teha ettekanne Elo-Maria Rootsi raamatust „Vaimude jaam”. Nõustusin olemata raamatut lugenud, osalt seetõttu, et olin kohanud paari huvi äratavat arvustust „Sirbis” ja „ÕpetajateLehes” ja et raamat oli saanud Eduard Vilde nimelise auhinna. Pooletuhande leheküljeline raamat on pühendatud „Emale, kes lubas mul sageli koolist koju jääda, et ma saaksin enda arendamisega tegeleda”. Juba teisel leheküljel ilmneb inspireerijana Pink Floydi muusikavideo „Another Brick In The Wall”. Veel paar lehte ja mul oli täiesti selge, millest ja kuidas selles raamatus jutt. Amerikanistlikult väljendudes: Holden Caulfield kohtub Rousseauga. Lubatud pooletunniseks ettekandeks oleks sellega materjali rohkem kui küll. Aga ma (lähi)lugesin siiski terve raamatu läbi, tehes hoolega märkmeid ja surudes endas alla püsivat vastumeelsust. Ma ei praali siin lihtsalt oma töökusega, vaid, ütlen seda õela mõnuga: ma loobusin Oma Tõelisest Tahtest kohustunde tõttu. Nii öelnuna olen ühtlasi üldjoontes visandanud raamatus esindatud ideoloogia antiteesi ja suurima patu indiviidi tasandil.


Raamatu lugemine oli tüütu osalt just eetõttu, et kogu sisu oli täielikult ette ennustatav, juba esimeste lehekülgedega oli arusaadav, millisele ideoloogiale siin kiidulaulu esitatakse – solistiks on pahempoolne revolutsionäär, nihilistlik sotsialist dostojevskilikus mõttes. Nii võiski ettekannet alustada tõdemusega, et sellele teosele on kirjutatud adekvaatne, detailne ja põrmustav kriitika umbes 150 aastat tagasi. 
Sotsioloogilised mudelid võimaldavad teha teatud ennustusi, mis annavad ühelt poolt tunnetuslikku rahuldust ja tõstavad reageerimisvõimet, teisalt on nende ilmingutega kokku puutumises midagi kõhedaks võtvat ja võõritavat. Näiteks on loogiline, et üldise poliitkorrektsuse ajastul peavad esile kerkima karakterid, kes sellele teravalt vastanduvad ja nõuavad kangekaelselt „neegerdamist”, kiire usuline liberaliseerumine soodustab fundamentalisme jne. Ometi on nende esindajatega kokku puutumine elulises konkreetsuses võõristusttekitav, sest nende inimeste liiga täpne „allumine teoreetilistele ettekirjutusele” mõjub kuidagi dehumaniseerivat – kohates natsi humaansuse peavoolus sa ei kohtagi nagu inimest oma valikutega, vaid pigem nagu loodusnähtust..
  
Raamatu sündmustiku lühikokkuvõte oleks järgmine: pealinna eliitkoolis käiv presidendi tütar läheb inkognito maagümnaasiumisse ja algatab sealt ülemaailmse haridusrevolutsiooni.


Ideelise tasandi kokkuvõtte ja kriitika saaks küllalt ammendavalt anda kahe järgmise tsitaadiga:


„Pahempoolse eluhoiaku alustoeks on pärispatu eitamine; inimloomuse metafüüsiliselt jäädav riknemine pehmendatakse keskkondlikuks, ajutist laadi moonutustööks. Täie selgusega juhindub sellest tõekspidamisest juba suhtumise põhjendaja, Rousseau ise: „Emile’i“ autor kordab, et nood, kes laste kujunemist kõige rohkem mõjutavad, teenrid, tallipoisid ja muud majakondsed, isandaist sootuks kõnelemata, on puha kaabakad, kuid samas pole kahtlust inimloomuse jumalikkuses. Seesama hoiak kordub iga kutsumusliku maailmaparandaja puhul.“<!--[if !supportFootnotes]-->[Ilmar Vene „Trotsija. Katse mõista Uku Masingut“]


„Kõik nihilistid on sotsialistid. Sotsialism (eriti vene variant) nõuab nimelt kõigi sidemete läbilõikamist. Nad on ju täiesti kindlad, et nad rajavad tabula rasa kohale sedamaid paradiisi. Fourier oli ju veendunud, et niipea kui üks falansteer on rajatud, kattub terve maakera kohe falansteeridega; need on tema sõnad. Ja meie Tšernõševski kõneles ikka, et tarvitseb tal veerand tundigi rahvaga rääkida, kui ta pöörab nad jalamaid sotsialismi. Meie omadel aga, venelastel — vaestel kaitsetutel poistel ja tüdrukutel, on veel oma igavesti püsiv põhipunkt, millele sotsialism veel kaua tugineb, nimelt nende südamete puhtus ja heategude vaimustus. Sulisid ja paharette on nende seas tohutu hulk. Aga kõik need gümnasistid ja üliõpilased, keda ma olen nii palju näinud, on nii puhtalt, nii ennastsalgavalt au, tõe ja tõelise kasu nimel nihilistiks hakanud! Nad on ju kaitsetud nende lolluste vastu ja aktsepteerivad neid kui täiusetippu.”<!--[if !supportFootnotes]-->[Dostojevski M. N. Katkovile, 1866]


Dostojevski tsitaat on iseärnis täpne. Tõepoolest, peategelane katkestab kõik sidemed (rõhutab, et ta on täiesti eraldiseisev indiviid, ei tädil ega isal pole õigust tema pärast muretseda, tema eest vastutada jne); arvab, et kui kogu kultuuriline etteantus puruks peksta, siis kerkib loomulikkusest ehk tabula rasa’st paradiis; tema algatatud edukas revolutsioon (falantseer) süütab samalaadsed nähted kõikjal üle maa (esimesena järgneb Pariis, siis Brasiilia); „veerandtunnise” kõnega pöörab ta rahva sotsialismi (groteskseim näide on see, et 30-aastase staažiga keemiaõpetaja loeb läbi peategelase manifesti, kuulab ta kõnet, saab äkki „valgustunuks” ja läheb süütab seejärel haridusministeeriumi!); tugipunktiks on aiva südamete puhtus ja heategude vaimustus.


Olgu ka öeldud, et kui teoreetikud, kes autoris positiivselt vastu kajavad, on enamjaolt teoses nimeliselt esile tõstetud (erilisemal kohal on Ivan Illich teosega „Deschooling Society”), siis Rousseaud nende hulgas pole. Loomulikult saab iga ideestiku viitestada mitme erineva komplekti autoritega, ent Rousseau tundub siin kuidagi eriliselt sobiv (või siis vastupidi – eriliselt mittesobiv, kuna tema lähem tundmine teeks nii järjekindla matkimise piinlikuks).
Näiteks viidatakse taoismile: „Hiina vana õpetuse taoismi kohaselt on nii, et mida rohkem reegleid tehakse, seda rohkem kurjategijaid see sünnitab. Usaldada tuleb loodust inimeses, sest loodusel on  alati tung kasvada ja areneda. Kõik halb sünnib looduse loomuliku kulgemise  takistamisest”(lk 307). Arusaadavalt on sel juhul igasugune kulturiseerimine kurjast, sest loodus pole andnud meile ei pükse jalga ega sulge pihku. Inimene ei sünni kirjaoskajana, liigilises mõõtkavas on tegu ülimalt hilise ja puhtkultuurilise leiutisega, mille püsimist peab iga põlvkond vaevaga taastootma. Ja kui kõik halb  sünnib looduse loomuliku kulgemise takistamisest, siis on selge, et tuleb hävitada looduse piiramise ehk kulturiseerimise peamine institutsioon – kool. Õilsateks metslasteks, kes näitena tuuakse, on semaid (lk 345)(arooniaks tordil on tõik, et semaid elavad puuotsa ehitatud onnides). Ja tõesti-tõesti! – neil puuduvadki tsivilisatsioonipahed! Ei nühi nende lapsukesed aastast aastasse koolipinki ja näe! – pole neil bemmidega rallivaid rullnokki, ülekaalulisust, sünteetilisi narkootikume ja masstarbimist! Vot, milline seesmine areng! Tõesti, nad on suurepärane eeskuju, reformigem oma koolid nende kasvatusmeetodite järgi...


„Vaimude jaama” põhipaatos (koolisüsteemi kohta) on kokkuvõetav sama lausega, millesse koondab Ilmar Vene Rousseau õpetuse lihtsaimal kujul: „Kõik senine on läbinisti võlts, see tuleb kaotada, et oleks võimalik pöörduda tagasi esialgse täiuse juurde”<!--[if !supportFootnotes]-->[„Tuuled Vahemere hüperboreas”,].
Elo-Maria Roots kinnitab: „Lastele ei saa vabadust anda, nad on juba vabana sündinud. Seda vabadust saab piirata või mittepiirata.”<!--[if !supportFootnotes]-->[„Pere ja Kodu”, juuni 2014]
Tabavuse tõttu väärib ära toomist ka Vene kommentaar: „Selline hoiak on püsinud tänini ja päris kindlasti jätkab ta oma võidukäiku ka homme. Kõik vabaduse poole püüdlejad, anarhistid ja punkarid ja igasugu muid nimesid kandvad rühmitused on nii või teisiti Rousseau lapselapsed. Kõik nad on väsinud inimsusest ning ihkavad tagasi esialgse loomulikkuse juurde. Nad kõik põlgavad teesklust, hindavad otsekohesust ning näevad vaeva, et kinnitust saaks Rousseau suurtõde: loomalikkuse ülemsus inimlikkusest”[samas].


Eneserefleksioon mõjub teadupärast siirusele õige hävitavalt, aga sellega siin liialdatud pole, miska on sotsialismi- ja revolutsioonivastastele relvad üsna kergelt kätte antud. Pole kahtlust, et autor on tõepoolest raamatus jutlustatava ideoloogia taga. Seda on ta ise tunnistanud nii sotsiaal- kui muidumeedias<!--[if !supportFootnotes]-->[nt „Pere ja Kodu”, juuni 2014].
Nii ongi, et teos võtab õlemehe staatuse mitmetelt tüüp-pattudelt, milles vasakrevolutsionääre tihti süüdistatakse, näiteks:
a) armastab rõhutuid, mitte inimesi;
b) tema headus on jagada laiali võõrast raha; 
c) ei taha saada vabaks, vaid orjapidajaks;
d) revolutsionääri „odav suuremeelsus”: temalt on Hea Tahe, teistelt olgu kõik muu.


Armastab rõhutuid, mitte inimesi
Seda punkti on hea vaadata laiendavalt koolikiusamise kontekstis. Peategelane Helen võtab enda mentorluse ja hoole alla väga närustest oludest pärit algklassiõpilase, püüab teda aidata palju aga saab, kaitseb võimaluste piires kiusajate eest jne. Samuti on tema kirjutatud „21. sajandi kooli manifestis” sees punkt, mis ütleb: „Põhiseadus ütleb, et igaühel on õigus riigi ja seaduse kaitsele ning kedagi ei tohi julmalt või alandavalt kohelda.[...] Iga  väiksemagi koolivägivalla juhtumiga tuleb põhjalikult tegeleda, kaasates lapsevanemad, õpetajad, direktori, psühholoogi, sotsiaaltöötajad ja politsei” (lk 265).
Tüdruk, kelle kaitseks Helen välja astub, on tõeliselt alandatud ja solvatud – joodikust isa, jõuetu ema, äärmine vaesus. Iroonia on selles, et samas on Helen ise lausa sadistlik koolikiusaja. Kui ilmneb, et tema silmarõõmust julgeb unistada mõni heal sotsiaalsel järjel kooliõde, siis unustatakse see manifesti punkt täielikult ja psühholoogiline vägivald puhkeb elujõuliselt õide (pean tunnistama, et lähivaated naiselikule bitchimisele olid mulle kõige huvitavamad-uudsemad). Samale isasele konkureerides allajäänud suguõe kõige hellematel kohtadel talludes tunnistab Helen: „Täitsa mõnus oli ennast välja elada” (lk 334). Tüdrukutevahelise koolivägivalla analüüsimiseks sobib see raamat küllalt hästi, sest see on selgelt olemas, aga kõrvalteemana st nagu päriskooliski. Näiteks juba raamatu alguses murrab Helen vastleitud sõpradega sisse tibi Gerli tuppa ja huulepulgaga kirjutatakse peeglile, et mis tunne on teada, et sinu  toas on olnud võõras (lk 29).
See võib olla aga vähemalt osaliselt seotud aspektiga, mis selle raamatu puhul väärib kindlasti eraldi tähelepanu, nimelt selle ülimalt pinnapealne feminism käsikäes selge meesšovinismiga. Kuigi võib leida feministlikke loosungeid nagu: „Taipasin, et naisi nähakse ühiskonnas ikka veel meestest sõltuvana. Isegi kui olin täiesti iseseisev ja omaenda tõekspidamiste eest võitlesin, arvasid paljud, et kõige taga on vanemad mehed ja nende kahtlane mõju. Mingi noor tüdruk ei saa ju oma peaga mõelda ja veel vähem saab ta süsteemi vastu mässata!”(lk 436), siis raamatu fiktsionaalse maailma on kujundanud ikka meesšovinist. Väike iroonia on ka selles, et eeltoodud tsitaat vastab suuresti tõele: Heleni suureks toeks ja ühtlasi raamatu positiivseimaks tegelaseks oli õpetaja Elmar, leebe erudiit, kes pistis Helenile olulisimaid teoseid pihku (sh Illichi „Deschooling Society”) ja rääkis ka ideaalkoolist Summerhillis. Kui Elmar sureb, siis käib Heleni peas järgmine monoloog: „Tänu Elmarile olingi kooliteemaga sellesse punkti jõudnud, kus olin. Mõistsin sel hetkel, et mina ei olnud kunagi juht olnud, tegelik juht oli Elmar. Tema andis mu aktsioonile sisu ja mõtte. Aga teda enam polnud. Mitte keegi ei näinud haridussüsteemi nii geniaalse pilguga kui tema. Elmar oli tark ja hea, ta oli minu Õpetaja” ja Helen resümeerib: „Kõik on läbi. Ilma Elmarita pole millelgi mõtet” (lk 366).
Õnneks on seal teine naiselikust jõuetusest päästev mees – Fred –, kes revolutsionääritari taas jalgele tõstab ja teda jätkama veenab ja igati tuge ja selgroogu pakub.
Kõnekas on ka tõik, et pärast ümberkehastumist presidendi tütrest tavagümnaasiumi õpilaseks, nägi Helen peeglis „mingit rohelise nokkmütsi, ketside ja laigulise dressikaga poisstüdrukut” (lk 10), tähendab, ta aktiivsus algas oma naiselikkuse sümboolse hülgamisega. Samuti suhtutakse kõige vaenulikumalt rõhutatult naiselikesse klassiõdedesse – need on nõmedad tibid, kes väärivad ainult põlgust, ning neid esitatakse selgelt karikeerituna. Kõige positiivsemad tegelased on raamatus mehed – õpetaja Elmar, Fred, isa. Nad kehastavad puhast positiivsust (eelkõige mõistvus, (elu)tarkus, toetavus, tasakaalukus jne). Positiivseim naissooline on vahest meheliku hüüdnimega poisstüdrukust sõbranna Mäx, aga temaga on ikka tülliminekuid ja solvumisi ka (naiselik tunnetestiihia, teadagi). Kõige nõmedamad ja puudulikumad inimesed on aga naised, eesotsas puhast kurjust ja irratsionaalset türanlikkust kehastava naisõpetaja Mülleriga.


            Ideoloogiline positsioneeritus tuleb hästi välja ka siis, kui vaadata, millistele tegelastele antakse nende isiksust dramatiseeriv biograafia. Markantseim näide on Fred, kelle CV on esmapilgul lihtsalt kohutav: ilma hariduseta, endisest murdvargast ja politseitapjast eksvang, kes teeb juhuslikke lihttöid (stabiilsemalt kaevab haudu). Ometi näidatakse just tema puhul, et inimene on alati enamat, kui esmapilgul paistab, tema motiivistik ja kujunemislugu palistatakse pisarate ja suurte draamadega, ülikurvast armuloost sügavalt läbitunnetatud pöördumiseni budismi. Samas kuri ja kiuslik naisõpetaja Müller on igasuguse kujunemisloota, ta on lihtsalt komplekt vastikuid omadusi nüüd ja praegu. See kehtib õpetajaskonna kohta üldiselt. Representatiivse näite õpetajatele omistatavast inimlikkuse määrast võib leida järgmisest kirjeldusest: „Ta oli lühikest kasvu ja masajas, range potisoengu ja suurte prillidega tädi – nagu maakooli reaalaineõpetajate koondkuju. Kui kõik maakoolide reaalaineõpsid kokku panna ja keskmine arvutada, tuleks välja ilmselt midagi väga sarnast õpetaja Valve Väljatagaga”(lk 59). Samuti on mendid lihtsalt mendid ning inimese staatust ei vääri ka ametnikud ja liiga naiselikud kooliõed. Kuigi Helen enamike inimeste kujunemisloost midagi ei hooli ja lahterdab nad ülimalt pinnapealselt, on ta ise vägagi varmas karjatama: „Mida kuradit te üldse mu elust teate?”(lk 125). Aga see kõik on muidugi vaadeldav nooruse loomuliku egotsentrismi realistliku kujutamisena.


Tema headus on jagada laiali võõrast raha
Kui Helen hakkab koos teiste õpilastega koostama 21. sajandi kooli manifesti, siis saavad nad ka paberile „kõige tähtsama põhimõtte: igal inimesel on õigus olla vaba, see tähendab, otsustada ise oma elu ja tegevuse üle”(lk 253).
Dostojevski kommenteerib seda Prantsuse Revolutsiooni suurväärtust järgmiselt: „Mis on liberté? Vabadus. Missugune vabadus? Ühesugune vabadus kõigile teha seaduse piires kõike, mida tahetakse. Millal võib teha, mida tahetakse? Kui sul on miljon. Kas vabadus annab igaühele miljoni? Ei! Mis on inimene ilma miljonita? Inimene ilma miljonita ei ole see, kes teeb seda, mida ta tahab, vaid see, kellega tehakse kõike, mida tahetakse.”<!--[if !supportFootnotes]-->[Dostojevski „Talviseid märkmeid suviseist muljeist”]
See ebaesteetiline nüansike, lausa solvavalt ebaidealistlik miljoniprobleemike on Heleni puhul lahendatud tõelise teismelise-elegantsiga: issi on miljonär, issi annab. Ja issi annabki, sest issi on mõistev ja hea.
Mis puutub rahakotti, siis on Helen ja tema miljonärist papa üks isik (Helen on mõistagi ainult kulutaja rollis), mis puudutab aga tegutsemisvabadust, siis rangelt erinevad ja täiesti sõltumatud. Kui ajakirjanik küsib Heleni kommentaari isa tagasiastumise kohta (Heleni korraldatud miiting väljus kontrolli alt), siis Helen selgitab, et peab seda „nõmedaks ja ebavajalikuks”, sest „mina ja mu isa oleme eri inimesed” (lk 435), kui aga Helenil tekib õilis plaan maksta kinni Fredi reis Tiibetisse ja Mäxi sõit Inglismaale Summerhilli, siis ütleb ta isale: „Sa oled miljonär, see raha ei tee meid kumbagi vaesemaks” (lk 441, minu rõhutus – M.K. ). Briljantne!


Ta ei taha saada vabaks, vaid orjapidajaks
Nn positiivse programmi kohta kehtib täieliselt ütlus, et kujutlusvõime tuleb odavalt kätte, kui endale detailidega tüli ei pea tegema. „Nägin  vaimusilmas sellist kooli: suur ja avatud maja, kus kõik on vabad ja tegutsevad nii, nagu neile sobib,” kirjeldab Helen: „Minu meelest oleks normaalne, kui kool oleks näiteks nagu suur raamatukogu või labor, kus kõik võivad vabalt oma aega sisustada. Õpetajad on lihtsalt olemas, kui vaja”(lk 306). Kui liigutav! Õpetajad on lihtsalt olemas, kui neid vaja! Küllap saaks neid kellukese helistamisega kutsuda... Õpilased uitavad mõnusalt ja jõude hiiglaslikus raamatukogus või laboris ja neid teenindavad vajadusel lahked ja kuulekad õpetajad! Tõesti liigutav! Küllap jookseks kellukese helina peale kohale ka lahke sööklatädi kandikuga... Selline on siis Heleni/autori arusaam vabadusest, mida pole võimusuhetega mürgitatud.
Siin  tuleks korraks tagasi pöörduda russoistliku pärispatueituseni, mille Roots sõnastab: „Lastele ei saa vabadust anda, nad on juba vabana sündinud. Seda vabadust saab piirata või mittepiirata”. Jälle hajub va vabadus õhku nii pea kui natukenegi detailidesse laskuda. 
Kui jätame korraks kõrvale teenindava personali motivatsiooni, siis de facto lapsel on teenijad ja orjad; sõna otseses mõttes pistetakse talle toit suhu ja pühitakse pee puhtaks ja lapsuke ei pea seda kuidagi välja teenima, nõudmisest piisab täiesti. See ongi see vabana sündimine. Sünnitakse aadellikesse oludesse, kust täiskasvamisega peaks ise väljuma. Helen ei pane ju ka tähele, et ta ei pea end ülal pidama, et teda pidevalt teenindatakse ja et ta olmemuresid lahendavad püsivalt teised inimesed – ema, isa, tädi.
Pärispatu kõige ilmalikum selgitus olekski viide Maslow püramiidile. Nälg ei ole sotsiaalne konstruktsioon, kiim ei ole ideoloogia, eks.
Helen arvab, et kõik see inimlik maailm oma institutsioonidega on eelnavate põlvkondade võimurite loodud uute inimeste kaasasündinud vabaduse piiramiseks („kool on vangla analoog, sest see võtab inimeselt vabaduse tema tahte vastaselt” (lk 56), ollakse „põhimõtteliselt koolikohustuse vastu” (lk 258)), mitte samm-sammult, põlvkond põlvkonnalt ehitatud tugistruktuurid inimese kaasasündinud vajadustesüsteemiga toime tulemiseks. Helen on nagu sant, kes arvab, et kargud on ta lombakuse põhjus.
Hannah Arendtil on tuline õigus, kui ütleb, et on suur eksitus arvata, et lapsepõlv on eraldiseisev maailm, miski, mis tuleb lastele jätta. Lapsepõlv on (inimesel nagu igal teisel liigil) ettevalmistus täiskasvanueaks ja seega peavad reegilid koolis muutuma vanuseastme kasvades üha sarnasemaks täiskasvanumaailma reeglitele<!--[if !supportFootnotes]-->[Hannah Arendt „Kriisist hariduse vallas”]<!--[endif]-->. Ja Rootsile tuletaks meelde, et seisusevabas ühiskonnas peab iga inimene ise endale ninaesise muretsema ning täiskasvanumaailm ei ole selline jõude-eluline uitamine, kus teenindajad on alati olemas kui neid vaja. Selline inimene ei taha saada vabaks ehk saada täiskasvanuks. Ta tahab jääda lapseks ehk jääda teenindatavaks.Ta ei taha saada vabaks, ta tahab jääda orjapidajaks. Issi maksab.


Temalt on Hea Tahe, teistelt olgu kõik muu
Selleks, et kõige üldisemas mõttes midagi reaalselt teha, on vaja ainelisi ressursse (raha), vaimseid ressursse ja oskusi (know-how) ja tahtmist seda teha. Idealistlik revolutsionäär arvab ikka, et sellest komplektist on puudu õige tahe, hea tahe, täpsemini – just tema hea tahe. Nii usub ka Helen, et „parima tahtmise korral saaks kõike teha” (lk 307). Sellest pole midagi, et sa oled vaene (ainelise võimeta) ja loll(vaimse võimeta), tahtmisest piisab, ühiskonnas on tööjaotus ju. Puud on kokku kuhjatud, süütevedelik valatud, tikutoos vedeleb kõrval, aga oh oleks vaid keegi, kes tikku tõmbaks!
Dostojevski kirjutab jutustuses „Tasane”: „[Noorte] suuremeelsus on kaunis, kuid – mitte krossigi väärt. Miks mitte? Sellepärast, et ta selle odavasti kätte saab; saab kätte elu elamata. Kõik see on nii-ütelda „olemasolu esimesi muljeid”, aga kui õige vaadata teid vaeva nägemas! Odav suuremeelsus on alati kerge. Isegi elu anda — ka see on odav, sest et siin on ainult vere pulbitsemine ja jõudude ülejääk — kirglikult ihatakse ilu! Ei, te võtke raske, vaikne, kuuldamatu ning kuulsusetu, laimatud suuremeelsuse vägitegu, milles on palju ohvrit ja mitte kübetki au, mille puhul te, särav inimene, olete kõikidele lurjuseks tembeldatud, sellal kui te ise olete ausam kõikidest inimestest siin maa peal. Noh, kuidas oleks? — proovige kord seda vägitegu! — ei, te keeldute!“<!--[if !supportFootnotes]-->[Dostojevski "Tasane"]<!--[endif]-->
Helen kangelastegu on mõistagi imeodav. Ei kätke see aastaid kestvat pingutust või impersonaalsuseni väikse killukese panustamist mõnda hiiglaslikku kollektiivi. Ta saavutab väikse protestiponnistuse ja paari idealistliku loosungiga tohutu au, lausa rahvusvahelise superstaaristaatuse. Uudistes raporteerib prantsuse protestija „säravi silmil: „Kõik nagu järsku ärkasid! See läks väga kiiresti. Alguses me ei uskunud, et rahvas nii ruttu kaasa tuleb. Me täname Eesti sündmuste eestvedajat ja toetame teda.””(lk 417)
Oli vaja pelgalt tema jumaliku individuaalsuse tahet ja kõik järsku ärkavad ja maailm paraneb väga kiiresti ...


P.S. Raamat on ka heaks näiteks sellest, kuidas indiviidi vabaduse tõstmine ülimaks väärtuseks („„Inimese tahe on püha,” teatas ta veendunult”(lk 239)) hävitab igasuguse vendluse ja solidaarsuse, ohvrimeelsuse ja armastuse st selle, mis üldse Helenile annab ainelise vabaduse – isa ja tädi ennastsalgava hoole. 


<!--[if !supportFootnotes]-->


<!--[endif]--> 



Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:34 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
4. august 2014Kultuuritolm ja SAPTK 
Kultuuritolm ja SAPTK? Väidetav politseivägivald ja kooseluseaduse vastaste peastaap? Neid ühendab midagi märksa enamat sõnamängulisest irooniast. Teatud tsiviliseerumise etapil kultuurist jääbki vaid tolm. Kasutasin neid mõitseid siin üsna spenglerlikult-eliaslikult. Kultuur on valdavalt teadvustamatu, elav traditsioon, miski, mis ei vaja kuidagi õigustamist  ja kaitsmist.


Sotsioloogiaklassik Norbert Elias toob ühe olulise näitena tsiviliseerumisprotsessist jõukasutuse tsentraliseerimise, koondumise riigi monopoliks ja „kui kujunevad välja füüsilise vägivalla kasutamise organisatsioonid ja pidevate vaenuste ja sõdade surve asemel võtavad üksikisiku üle võimust rahumeelsete, raha või prestiiži omandamisele suunatud funktsioonide pidevamad sunnid, hakkavad afekti-ilmingud aegamööda oma tervavust kaotama. Käitumise ja afekti-ilmingute ebastabiilsus ei kao, kuid muutub mõõdukamaks. Üles-alla kõikumised ei ole enam nii suured ega järsud muutused nii äkilised. /.../ Füüsilise vägivalla monopoliseerimisega muutub ka üksikisiku füüsiline ohustatus umbmäärasemaks; see ei ole enam nii vahetult sõltuv hetkeafektidest, vaid allutatakse tasapisi järjest enam täpsetele reeglitele ja seadustele”.
Kui selline protsess on piisavalt kaugele arenenud (nagu see on jõukates demokraatiates), siis kujuneb välja selline üldine afektistruktuur, mis võtab enesestmõistetavusena seda, et kui sa seadusi ei riku, siis oled füüsilise vägivalla eest kaitstud. See inimtüüp on keskmistatult väga seaduskuulekas ja vastutasuks saab turvatunde.
See kõik on aga keskmistatus, üldtüübi kirjeldus – alati leidub populatsioonis küllaga isendeid, kes on raskesti-tsiviliseeritavad. Neid püütakse ravida, isoleerida jne.


Samuti  reageerib selline ühiskond üliallergiliselt nii omaalgatuslikule vägivallale (nt rünnak avalikus ruumis) kui sellele, et tunnustatud jõustruktuur kasutab vägivalda väljaspool seadust. Need mõlemad ründavad sellise ühiskonna vermitud ülimina üht kesksemat tuuma: „Seaduste piires käituja vägivalda ei koge!”
Ja reaktsioon selle printsiibi rikkumisele on üliallergiline. See tuleb eriti esile siis, kui vaadata asja pisutki ajaloolises perspektiivis. Millised olid „Kultuuritolmul” toimunud „brutaalse politseivägivalla” tagajärjed? Null hukkunut, null rasket kehavigastust, mõni marrastus ... Tõsi rünnati ka ametlikke jõustruktuure: null hukkunut, null rasket kehavigastust, pisut tõukimist, midagi jalavibutuse taolist...
Skandaalse intsidendi kestvus on mõõdetav minutitega...
Ajaloolise perspektiiviga vaadates oli vägivalla määr sel sündmusel grotesksuseni naeruväärne.


SAPTK’i peamise meediakuju Varro Vooglaidi isa Ülo Vooglaid meenutab mälestusteraamatus „Vanaisa” oma vanaisa sõnu: 
„Kui mehe au on riivatud, siis seda nii ei jäeta; siis peab juhtuma üks kahest vöimalusest; solvaja peab andestust paluma või võtma vastu keretäie. [...] Mees austab ennast, köiki teisi mehi ja eriti naisi. Pea meeles, et mees ei solva teisi ja muidugi ei lase ta ka ennast ja oma pruuti solvata. Asi tuleb ära klaarida, saad aru, üksi või teiste abiga selgeks rääkida. Vöitlema läheb mees siiski ainult pruudi pärast ja siis ka kindlasti paljaste käte ja täie jöuga. Seda vöitlust ei tohi teised segada. Vöitlus on aumeeste asi …”
See on elava kultuuri meenutus – vanaisa räägib lapselapsele elutõdesid.


Tsiviliseerumisprotsess hävitab selle – vägivald muutub üha enam riigi monopoliks (duellide traditsiooni traditsionalistid vist enam ei mäletagi) ja sellega kaasnevad teatud muudatused ka psühholoogilises struktuuris – au mõiste peab lendama ajaloo prügikasti, sest see on eelmise elukorradusliku funktsioonijaotuse osa. 


Õigusriigis on au atavism, relikt. 
Kui au andis traditsioonilises ühiskonnas indiviidile eelised, rohkem juurdepääsu ühiskondlikele hüvedele sh kogukondlikule võimule, siis õigusriigis muutub au kiviks kaela. Õigus riigis jokitajad „ruulivad täiega”, raha kühveldavad tihti kokku kõige paremini need, kes tegutsevad autult seaduse piires (täpsemalt, nende ebaseaduslikkust ei suudeta tõestada). 
Kuidas on vastanud nii mõnigi poliitikud ahastavale hüüdele: „Kas Teil häbi pole?”. Õigusriiklikult: „Ootame ära kohtuotsuse, siis selgub, kas mu käitumises oli midagi ebaseaduslikku.” 
See on õigusriigi aluseks oleva ülla printsiibi „Seadused kehtivad kõigile ühtemoodi!” pahupool – see seaduse-ühtemoodi kehtib nii aumeestele kui aututele lurjustele.


Seda üleminekut kirjeldab ka A.H. Tammsaare Pearu ja Andrese vaheliste protsessimistega. Andres oli alguses aumees, aga pidi muudkui tunnistama, et seaduse ees jääb ta Pearule alla. Pearu oli moodsam tüüp, Pearu oskas tõde väänata, end seaduse silmis õigeks jätta.


Korraks veel SAPTKi murede juurde. Mis puudutab perekonda, siis seda lammutatakse praegu küll. Sama tsiviliseerumisprotsessi loogikaga. Pean silmast jätkuvat vägivalla koondamist riigi kätte st lähisuhtevägivalla vastast seadust.
Soomes on pretsedent olemas, kus teismeline andis oma ema kohtusse, sest see olla tutistanud teda, kui ta oli keeldunud koristamast. Jah, ainult riikliku jõustruktuuri esindajal on õigus tutistada ja alles pärast vastavat kohtuotsust.
Kuidas see perekonda lõhub? No vaevalt, et üks perekond veel kuigivõrd õdusalt ühise laua taga istub, kui üks pereliige on teise kohtusse andnud.
(Õigus on miski, mida nõutakse st armastuse vastand).


Pedagoogika koolitaja Godi Keller naljatles: „Rootsis on õpetajate ja lastevanemate kohtumine selline, et õpetaja advokaat kohtub lapsevanema advokaadiga”.
Pärast PISA testide avaldamist läbis Rootsi ühiskonda hariduspaanika – meie tase on juba aastaid kivina kukkunud.
Riik saab anda ainult seaduslikke õigusi, aga ei au ega häbi. Meil on õigusriik, mitte hõim...









P.S. SAPTKile on mul üks tore uudis ka. Majanduslikud prognoosid on nii kehvad, et pensionitest ei maksa pealekasvavatel põlvkondadel enam unistada. Riiklik ehk seaduslik pension teadupärast mõjub perekondadele lagundavalt (nagu ka lasteaiad, saati seadusliku kohusega need igale soovijale tagada!)







Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:52 4 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
24. juuli 2014Epikurose naasmine kiriku varemetele 
Veidi alla poole sellest tekstist ilmus Eesti Ekspressis 16.07.2014

<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Tervist ja meelerahu! Epikurose naasmine kiriku varemetele


Mihkel Kunnus




Väga paljud maailmavaatelised lahknevused tulenevad erinevast arusaamast, kuivõrd mingi ühiskondlik funktsioon peaks olema riigi- ja kuivõrd erasektori korraldada. Haridusest ja prügiveost sisejulgeolekuni, omastehooldest ja meditsiinist töökohtade loomiseni. Funktsioonide positiivsuses üldiselt ei kahelda, küll aga vaieldakse selle üle, kes oleks efektiivsem või õiglasem haldaja. Näiteks keegi ei vaidle, et tervishoid on hüve, aga võib vaielda selle üle, kuivõrd on see riigi ja kuivõrd eraisiku mure. Ometi on paar olulist asja, mis võivad pälvida lausa vastupidise hinnagu sõltuvalt sellest, kas seda korraldab riik või indiviid. Eriti on see selliste asjadega, mis puudutavad kõige laiemas mõttes moraali. Sest riik on põhimõtteliselt masinavärk ja masin ei saa olla moraalne (ega ebamoraalne). Kui riik „teeb Robin Hoodi”, siis pole see õilsus, vaid mingi sotsialismimasin. Oma vara vabatahtlikult vaestele jagav rikkur on aga kahtlemata õilis. Tema tegusid võetakse purgatooriumi tähtaja määramisel arvesse (purgatoorium ehk puhastustuli on (katoliiklikus teoloogias) vaheetapp, milles mõõdukalt patuseid inimesi piinatakse nende pattudele vastaval hulgal enne paradiisi laskmist). Seega, kui tahame jätta inimestele võimaluse vältida ja vähendada põrgupiinu, siis ei tohi riik sotsiaalabi korraldada.


Veel mitte kuigi palju põlvkondi tagasi poleks eelnev arutluskäik sõgedana tundunud. Nüüd oleks vähemasti riigiametniku või ministri suus sellised sõnad mõeldamatud. Ometi näitlikustab see ühte keskset muudatust õhtumaises elutundes ning mis tähtsam – see muutus veel kestab ja selle loogika on aktuaalne. Kristlus – õhtumaise maailmapildi suurkujundaja – oli (on?) orienteeritud surmajärgsusele, igavikule. Kõige tähtsam oli mitte teha pattu, mitte eksida Jumala seaduse vastu, mitte seada ohtu oma surematut hinge. Kehalised kahjustused ja kannatused ning surmaeelne heaolu oli selle kõrval täiesti teisejärguline. Tõelise kristlase elu on orienteeritud surmajärgsusele (nagu ka moslemil näiteks).
Pigem löö endal käsi maha, kui varastad, sest varastamine on patt (hukutab hinge), aga nälgimine või verest tühjaks jooksmine pole seda mitte (see hukutab pelgalt ihu, igavese hinge ajaliku kesta). Nõnda on igati arusaadav, et 65000 nälgivat last on katoliikliku taustaga organisatsioonile kaugelt vähem põletav probleem kui oht, et riik võib aktsepteerida pattu. Viimane kutsub kristlikes konservatiivides esile lausa üldmobilisatsiooni. Ja seda XXI sajandil ühel maailma sekulaarsemal maal.
Veel üks aspekt, mis selle maailmapildi juurde kuulub, on see, et kõik maailmas toimuvad protsessid on allutatud kõikvõimsale keskvalitsusele (Jumalale). Seega on suhted selle keskvalitsusega absoluutselt määravad ning kui mis tahes asjad hakkavad väga kehvasti minema, siis on probleem selles, et keskvalitsus on oma moraalitu käitumisega välja vihastatud. Nimelt see keskvalitsus hoolib ainult moraalist. Olgu ikaldus, iibelangus, epideemia või mis iganes, ikka on põhjuseks inimese moraalne lodevus. Hiljuti võis usuisade käest kuulda, et laastavad üleujutused Balkanil oli taevase keskvõimu karistus selle eest, et Eurovisioni võitis habemega naine (aga nad ei tule selle pealegi, et Eurovision ise võib olla saadetud karistuseks pattude eest).  
Sellistel elutunnetuslikel nähetel on väga suur inerts ning ka eelkirjeldatud loogika on veel väga elujõuline, kuigi ametlikult sellist keskvõimu enam ei tunnista. Ilmekaim näide on moraalse lodevuse pidamine mingi ühiskondliku muutuse põhjuseks (emigratsioon, linnastumine, iibelangus, humanitaarainete õppimine jms)


Eelnevaga ei taha ma kristlust ühemõtteliselt naeruvääristada. See näitaks korraga nii antropoloogilist kanapimedust kui kultuuriajaloolist juhmust ja tänamatust. Kristlusest on pärit ka mõned meie praegused kesksed väärtused, näiteks ideaal kõikide inimeste põhimõttelisest võrdsusest. Samuti see, et iga inimene on väärtus sõltumata tema maistest omadustest. Jeesus korjas kokku kõik sandid ja pidalitõbised ning ütles, et ka neis on surematu hing ning see surematu hing on absoluutselt tähtsaim, mille kõrval on maised ja kehalised omadused täiesti teisejärgulised ja tühised. Arusaadavalt tühistas see ideaal kõik seisused ja klassid, sest need on ju maised lahterdamisprintsiibid. Ka rahvus on maine lahterdus, sestap on rahvuskristlus mõisteline vastuolu (nagu ka rahvuskommunism või rahvuskapitalism). Selge kristlik ideaalpilt näeb kõiki inimesi täisvõrdsetena üliväärtus Jumala palge ees ning selles täisvõrdsuse puuduvad igasugused seisused ja klassid. Nii peabki see kristlikku päritolu ideaal maiselt realiseerituna hävitama kõik maised grupeerimisviisid inimeste vahel. Kõik aristokraatiad, seisused ja klassid – need kõik on ebakristlikud. Aga ka rahvused, hõimud ja lõppeks ka perekond. Hõimud on kristlikus maailmas kenasti hävitatud, rahvused vaaguvad hinge, aga perekonna hävitamine on juba paljudele liiga vastuvõetamatu (kommunistlikud idealistid, hipiliikumine jmt on seda ka üritanud), mistõttu kirik on ajalooliselt „võtnud vastutuse” ja olnud ühiskonnas selleks institutsiooniks, mis ühiskonda Jeesuse (loe: kõiksugu võrdõiguslaste) liigse mõju eest kaitseb. Kirik on teinud seda õige osavalt, nimelt juhtinud tähelepanu Jeesuse õpetuselt Jeesuse surmale. Kiriku sümboliks ja keskmeks on just nimelt ristilöödud Jeesus, mitte õpetav Jeesus. Ja Jeesuse surnust üles tõusmine on üks kiriku keskne müsteerium. Ütleb ka Paulus: „Kui Kristust ei ole üles äratatud, siis tähendab see, et ka meie jutlus on tühine ja tühi on ka teie usk” (1Kr15:14).
Ja sellega on nüüd küll kehvasti. See on nüüd see aspekt, mida on tänapäeva sekulariseerunud õhtumaalasel võimatuseni raske kristlusest omaks võtta. Kui aga inimeses seda surematut hinge pole, siis ta on just selline nagu ta maisuses on – kimp maiseid (muutuvaid) omadusi ja punkt. Alates kehakaalust, east, rassist ja soost ning lõpetades hambumuse, keeleoskuse ja iseloomujoontega. See on kõik, mis inimesel on, see ongi inimene (seda ei maksa pidada labaseks vulgaarmaterialismiks, mis samastab elusorganismi keeruka mehhaanilise masinavärgiga, elusus kui aastamiljardeid kätkev ja mäletav pidevus on imeline bioloogiline reaalsus). Kindlasti eitavad seda paljud ja hakkavad siin rääkima hingede rändamisest, ümbersünnist, spiritualismist või pagan teab, millest veel, aga vaevalt oleks kuigi palju neid, kes jääksid rahulikuks, kui mõni riigiametnik sotsiaalsest õiglusest rääkides apelleeriks surmajärgsele tasule.


Sellise maailma- ja enesepildi muutumisega käib tasapisi kaasas radikaalne väärtuste ümberhindamine. See, mis enne oli tühine ja teisejärguline – maisus, surmaeelne eksistents – , muutub ainuoluliseks.
Kuna maine eksistents on kõik, mis on, tuleb see ka maksimaalselt realiseerida. Ja seda lausa moraalse imperatiivina – sa pead realiseerima oma elu maksimaalselt. Igapäevakultuur kohe kubiseb seda muutust kuulutavatest moraliseerivatest hüüatustest nt „Elult tuleb võtta, mis võtta annab!”, „Elu ei tohi olla ettevalmistus surmaks!” (NB! See on otsene kristliku hoiaku eitus!), „Hauda tuleb viskuda selg ees(!), šampanjaklaas käes, huulil hüüatus „Milline pidu see oli!””.
Ikka korrutatakse ka sisemist sundi ennast teostada ning pole kahtlust, et see peab toimuma enne surma.


Hedonistlik individualism on mõistepaar, millesse tõepoolest näivad koonduvat tänapäeva ühiskondlikud üldtendentsid ning meile kõigile tunduvad intuitiivselt omased väärtused, mida jutlustas ühe tuntuima hedonistliku filosoofiavoolu isa – Epikuros. Võõrsõnade leksikon („Valgus” 2000) annab hedonismi vasteks „naudisklev” ning  epikuurliku vasteks „nautlev, elumõnusid nautiv”. Raske on pidada nende sõnade järgi joonduvat inimest, kellekski muuks kui kerglaseks. Epikurose põlualla panek on aga samuti kiriklik pärand. Epikuros pandi kirikus põlu alla selle pärast, et ta oli läbinisti ilmalik, läbinisti selle maailma elanik (nii nagu suurem osa meist praegu). See oli tema vahest et ainus, ent kiriklikust vaatekohast täiesti andestamatu puudus. Moraalselt vägagi  nõudliku kirikuisa Augustinuse „Pihtimusest” võime lugeda: „Ja ma arutlesin oma sõprade Alypiuse ja Nebridiusega hea ja halva piiride üle ning oleksin vaimus määranud võidupalmi Epikurosele, kui ma poleks uskunud hinge elu ja tegude hüvitust pärast surma, mida uskumast Epikuros keeldus”. 
Hedonismi ja epikuurlusega seostub tänapäeval eelkõige meeleliste mõnudega liialdamine ja nendega piirdumine. Ometi Epikuros lähtus õige kainest ja elutargast naudingumääratlusest: nauding on keha vabadus kannatusest ja hinge vabadus rahutusest, samuti pidas ta vaimseid naudinguid kehalistest kõrgemaks. Ta lihtsalt ei eitanud viimaseid, ent kohe kindlasti ei propageerinud ta labast prassimist ja rockstaarilikku elupõletamist. 
Õnneliku elu ja naudingute targa propageerijana jutlustas Epikuros mõõdukust, sest ei alkohoolik ega narkomaan ole õnnelik, vaid keegi, kellel on mõned eredad sähvatused pidevas põrgus, liiderdaja pole õnnelik, vaid keegi, kes püherdab meelelises enesetülgastuses, liialdav gurmaan pole õnnelik, vaid keegi, kelle elukvaliteeti õgib üha rohkem kasvav ülekaal jne.
Liialdustest on rohkem kahju kui kasu, nägi Epikuros ja seadis sihiks tervise ja meelerahu. 
Tervislike eluviiside teooria on üldprintsiipides väga lihtne – söö vähem ja tervislikult ning liigu rohkem. Praktikasse rakendamise teeb raskeks lihtsalt inimesele omane tahtenõrkus.


Raskuspunkt on meelerahus. Seda on väga raske leida, vahel isegi nõnda raske, et inimene end tahtlikult vigastab, lausa lõigub, et meeleärevus suubuks ihulikku vallu.
Näiteks individualistlik hedonism pole rahvuslusega vastuolus, sest enamik inimesi ei suuda leida meelerahu kujutlusega oma rahvuse hääbumisest (osad suudavad ja need tekitavad esimestele lisameelehärmi). Samuti osad ei suuda leida meelerahu kujutlusega kristluse hääbumisest. Siin avaldub juba üks inimese keskseid omadusi – võime kannatada oma kujutlusvõime käes, inimese võime tunda reaalset valu mittereaalsete asjade tõttu. Lapse hirm ja valu on ehtne, kuigi voodi all pole mingit kolli. Kujutlus taevast ja põrgust on praeguseks siinmail kaotanud suuresti aktuaalsuse (kuigi põrgu kui absoluutse vältimise nõude rollis on mõne jaoks kujutlus kahest mehest magamistoas).
Suur psühholoog Dostojevski ütles, et inimene ei saa olla õnnelik olemata hea. Hea tuleb olla muidugi kellegi teise vastu. Võime ka vähema pidulikkusega öelda: inimene tunneb end halvasti, kui ta ei saa rahuldada oma sotsiaalseid instinkte. Üldisemalt: inimeses on seesmine tung aidata ka ligimene õigele rajale. Kristlased teevad kõik, et ligimene ei teeks pattu, mis rüvetaks nende surematu hinge, ja epikuurlased teevad kõik, et ligimine oleks õnnelik st ei piinleks ei kehaliselt ega vaimselt. Kristlased kutsuvad üles seksuaalsele karskusele, epikuurlased kutsuvad üles tervislikele eluviisidele (ja tiražeerivad üüratutes kogustes eneseabiraamatuid). Näiteks on ilmne, et epikuurlik meelelaad annab eutanaasiale üheselt rohelise tule, kristlane aga punase (see suts kannatusi igavese õnduse kõrval on tühiasi).


Meelerahu  huvides tuleks epikuurlastel ja kristlastel näha sarnasusi teineteisega. See lepitab. Kui kristlase vaenlase üldnimetus on patt, siis epikuurlase vaenlase üldnimetus on kannatus. Kes oleks häälekate seksuaalmoralistide epikuurlikeks analoogideks? No need, kes häälekalt võitlevad kannatuse vastu. Hiljuti näitasid noored loomakaitseaktivistid Tartus filmi „Earthlings”. Plakatilt võis lugeda: „Kõik taandub valule ja kannatustele. Mitte intelligentsusele, mitte tugevusele, mitte sotsiaalsele kuuluvusele ega tsiviilõigusele. Valu ja kannatused on iseenesest halvad ning neid tuleks vältida või vähendada olenemata kannatava olendi rassist, soost või liigist.”
See on väga representatiivne, sest siin ilmneb üleminek kristlusest epikuurlusse. Siin on korraga kristlik nõue pidada kõiki pere- ja hõimkondlikke seoseid teisejärguliseks ning epikuurlik vaen kannatuse vastu. Ja võttes eelduseks selle, et õhtumaine ühiskond on praegu suundumas kristlikust epikuurlikku, võib öelda, et need noored loomakaitseaktivistid asuvad elutunnetusliku muutuse esirinnas. Nemad on uue aja moralistid. Need, kes arvavad, et praegu käib mingi ilge moraalne allakäik, on sama kitsarinnalised omamättalased nagu need, kes peavad Varro Vooglaidu sallimatuks. Ja nad on. Kujundlikult: toimub liikumine seksuaalmoraalilt loomaõiguslusele. Kes näeb siin progressi, kes langust – ühesed on mõlemad.


Uku Masing ütleb oma budismiloengutes, et „iga filosoogia, iga dogmaatika, iga eetika on juba tänapäev, aastal 1963, iganenud anakronism, relikt ja atavism.” Kõlab veidi nagu üks postmodernismi määratlusi. Kuid moralistidel pole mõtet eriti karta, sest ega sotsiaalsed instinktid kuhugi kao, lihtsalt kirjaoskuse levik ja massikommunikatsiooni teke tõi endaga kaasa selle, et kadusid piirkondlikud ainuviisid neid instinkte mõtestada. Vabaarmastuse-hurraaga alustanud hipikultuur ei hääbunud seetõttu, et leiutas mingi neokonservatiivse dogmaatika, vaid nad jooksid raskolnikovidena vastu oma psühholoogilise struktuuri seina. Jaan Kaplinski sõnastab raamatus „Isale”: „Vaba armastus on kena, aga mulle tundub, et inimestel ei ole võimet armukadeduse ja mahajäetuse valust üle saada. Mõlemad võivad inimese hävitada ja ma ei usu, et meil on õigust seda niisama, oma õnne või mõnu nimel teha. Kuigi reegleid siin anda ei saa, neid saab anda vaid oma südametunnistus.”
Siin tuleks aru saada, et seksuaalmoraal on igand just moraalina, ühiskondlikus praktikas see mingeid erilisi muutusi kaasa ei too, sest selgele lõviosale inimestest jääb heteroseksuaalne monogaamia siiski kõige vähem kannatusi valmistavaks ehk psühholoogiliselt ökonoomseimaks eluviisiks(see pole midagi harmoonilist ja pingevaba, aga kõik alternatiivid on veel hullemad), ent see sama printsiip jätab eluõiguse ka normaaljaotuse äärealadele, teistsugustele loomustele. Oma loomusega konfliktis elamine on aga epikuurlikust seisukohast patt – see on oma ainsa, piiratud ja sureliku elu elamine meelerahuta (ehk patus kristlaste keeli).


Nende ridade kirjutamise aeg puhuvad iseärnis epikuurlikud tuuled ka Universitas Tartuensises, muuhulgas on plaan kaotada teoloogiaosakond iseseisva üksusena. Kristluse õitseaegadel olid kõik teadused aga teoloogia teenrid. Püha Aquino Thomase järgi oli kehvimgi teadmine igavikulistest asjadest mõõtmatult olulisem parimastki teadmisest ajalike asjade kohta (loe: ka parim loodusteadus on tühisem halvimast teoloogiast). Epikuros ei pidanud teadmist väärtuseks iseeneses, ta arvas, et ainult need teadmised on väärtuslikud, millel on mingi praktiline kasulikkus st väärtus on eelkõige rakendusteadustel (st ka Teadus hakkab ajale jalgu jääma). Kõlab tuttavalt, kas pole? 


Tartus seisab Pepleri ja Kuperjanovi tänava nurgal omapärase arhitektuuriga hoone. See Tartu Maarja kirik ja omapärase arhitektuuriga on ta seepärast, et vaprad nõukogude vabastajad – need, kes vabastasid inimesi eludest ja tänavaid majadest – vabastasid selle 1941. aastal tornist ja nõukogude sotsialismi viljastavates tingimustes sai sellest EPA spordihoone, asutus, mis juba kümnekonna aasta eest mujale kolis. Sestap võiks hoone taastada, aga nüüd vist küll jälle spordihoonena. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 11:39 9 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
13. juuli 2014Puudutuse aegu 


„Järgmine kord kohtas Ulrich Clarisse'i tolle sõprade pool maaliateljees, kuhu rühm inimesi oli kogunenud musitseerima. Clarisse ei torganud selles ümbruses silma, pigem jäi veidriku roll Ulrichile. Ta oli tulnud vastu tahtmist ja tundis tõrget inimeste keskel, kes kuulasid hurmatult ja kookutõmbunult. Need üleminekud armsa, tasase, leebe juurest sünge, heroilise ja mühiseva juurde, millega muusika saab hakkama paar korda veerand tunni sees – muusikud seda ei märka, kuna nende jaoks on sündmus samatähenduslik muusikaga ja niisiis millegi läbi ja lõhki suurepärasega! –, aga Ulrichile, keda sel hetkel üldsegi ei ahistanud eelarvamus, et muusika peab olemas olema, paistsid need niisama halvasti põhjendatud ja ootamatute juhtumusetana nagu möll mõnes purjus seltskonnas, kes jõuab hetkega härdameelsusest kakluseni. Ta küll ei tahtnud ette kujutada suure muusiku hinge ja selle üle otsust langetada, aga see, mis tavaliselt kehtib suure muusika kohta, ei paistnud talle üldse mitte teistsugune kui kapp, milles on sees kõik hingesisud ja mis väljaspoolt on väga ilusti nikerdatud, aga millest kõik sahtlid on välja tõmmatud, nii et seespool on kogu sisu läbisegi pillutud. Tavaliselt ei suutnud ta mõista, et muusika on hinge ja vormi sulam, sest ta nägi liiga selgesti, et muusika hing, välja arvatud täiesti harv puhas muusika, pole muud kui igaühelt laenuks võetud ja hulluks aetud hing.
Ometi oli ta nagu teisedki pea kätele toetanud. Ta ainult ei teadnud, kas see sündis sellepärast, et ta mõtles Walterile, või et endal kõrvu kinni hoida. Tegelikult ei hoidnud ta ei päriselt kõrvu kinni ega mõtelnud ka üksnes Walterile. Ta tahtis ainult üksinda olla. Ta ei mõtisklenud sageli teiste inimeste üle, tõenäoliselt sellepärast, et ta iseendagi „kui isiku“ üle harva järele mõtles. Harilikult talitas ta arvamuse kohaselt, et see, mida sa mõtled, tunned, tahad, kujutled ja teed, võiks teatud asjaoludel tähendada elu rikastamist, kuid see, mis sa oled, ei tähenda mingitel asjaoludel enamat kui selle tootmisprotsessi kõrvalprodukti. Musikaalsed inimesed on aga väga tihti vastupidisel arvamusel. Nad küll loovad asja, mille kohta kasutavad muusika isikupäratut nimetust, kuid see asi koosneb ometi suurimas või vähemalt neile tähtsaimas osas neist endist, nende tundmustest, tunnetest ja ühisest elamusest. See on rohkem olemine ja vähem nende muusikas püsimine, mis kõigist vaimsetest tegevustest sarnaneb enim näitleja rolliga. See kõrgenemine, mille tunnistajaks Ulrich pidi olema, äratas tas vastumeelsust, ta istus nende keskel nagu öökull laululindude seas.“






Robert Musil „Omadusteta mees“
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:48 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. juuni 2014Robert Musil kirjeldab juhtumit 
Peeter oli üsna kogukas ligi seitsmeteistaastane poiss, kelles Linderi jääras kasv oli täidetud laiemast kehalisusest ja selle võrra lühenenud. Ta ulatus isale vaid õlani, aga ta pea, mis sarnanes tahumatult ümara suure keeglikuuliga, istus trimmis kaela otsas, mille ümbermõõdust oleks piisanud isa reie jaoks. /.../
Ta armastas jalgpalli ja sellegi juures eelistas rohkem asjatundlikul ilmel pealt vaadata ning kaalukaid hinnanguid langetada kui ennast ise pingutada. Tal oli plaanis lenduriks saada ja ühel päeval kangelastegusid sooritada, aga ta ei kujutanud seda ette sihina, mille nimel tööd tuleb teha, vaid isikliku eeldusena, just nii nagu olendid, kel see eeldus on, võivad ühel päeval lennata. Teda ei mõjutanud seegi, et tema vastumeelsus töö suhtes seisis vastuolus kooli õpetussõnadega. See tunnustatud pedagoogi poeg ei omistanud üldse mingit väärtust sellele, et õpetajad temast lugu peaksid; talle piisas, et olla oma klassis kehaliselt tugevaim, ja kui mõni kaasõpilane paistis talle liiga nutikas olevat, oli ta valmis andma vahekorrale taas talutava kuju rusikahoobiga nina pihta või kõhtu. Teatavasti võib nõndagi elada auväärset elu, ja Peetri meetodil oli ainult see puudus, et ta ei saanud seda rakendada kodus isa vastu – ja, et too tohtis sellest võimalikult vähe teada saada. Sest selle vaimse autoriteedi ees, kes oli teda kasvatanud ja leebelt pihtide vahel hoidis, varises Peetri tormiline meel kokku haledateks mässukatseteks, mida Linder seenior nimetas hädiseks himudehalaks. Väikesest peale tuttav parimate põhimõtetega, oli Peetril raske sulgeda silmi nende tõe ees ning ta suutis rahuldada oma au ja võitlusindu, kasutades üksnes indiaanlase kombel sõjakavalusi, mis vältisid avalikku sõnasõda. Oma vastasega sobitumiseks kasutas ta küll ka palju sõnu, kuid ei laskunud seejuures kunagi vajaduseni tõtt rääkida – see oli tema arusaamist mööda ebamehelik ja lobasuine.




Robert Musil „Omadusteta mees” 3.kd ptk 43
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:52 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. juuni 2014Kuidas kesta 
Ilmus Eesti Ekspressis 11.06.2014. 
Autoriks on Martin Oja.

MARTIN OJA: Tuleb aeg, mil küünetehnikule öeldakse: sul pole midagi vastu anda

Fossiilsed kütused võimaldasid masinatel lõviosa tööst ära teha ja tõugata massid teenindussektorisse. 

Statistika vihjab, et nii see ei jää. Inimpopulatsioon paisub endiselt, raisates kirglikult taastumatuid varusid, millest kergesti pumbatav nafta on vaid üks paljude seas. Kaugel pole (taas)taipamine, et teenused ei anna sooja ega täida kõhtu. Silmaklappidega jõudeühiskond näeb Maslow’ püramiidi alumisi kihte loomulikuna nagu puhast joogivett või päikesetõusu hommikul; pikaks venitatud ja keerukas tarneahel on muutnud need hüved linlase jaoks umbisikuliseks ja enesestmõistetavaks. Kusagil tagatakse neid ilma “meie” osaluseta. Viimase kümne aastaga kahekordistunud hinnaga toit on läänlase jaoks veel odav. Aga rahvusvahelises geopoliitikas leiavad aset enneolematud muutused. Toitu importivad riigid on asunud välisriikides põllumaad kokku ostma, et kriisile vastu astuda.
Puhta teenuse-rahva hulka ei kuulu muidugi muusikud, õpetajad, oskusehitajad või muud spetsialistid, keda on süsteemis alati vaja. Intuitiivselt on siiski selge, kelle kutsumus kollektiivi hüvestab, kelle oma mitte. Mõni amet hulbib vaid hüpertroofilise kapitali õlises kiiluvees. Nii mõnigi kipub tööl käimist õigustama palgaga. Mida palga eest tegema peab, on juba teisejärguline küsimus. See on õhuke jää. Millal teenindajad liiguvad tagasi põllumajandusse, võib ainult spekuleerida. Kui tuumasõda ei tule, tõusevad kütuste ja väetiste hinnad sujuvalt, traktorilt hobusele ei taanduta üleöö. Veel on aega, et mõelda süvenenumalt oma positsioonist tulevikumaailmas, pidades aru, millised oskused aitavad ellu jääda vähem organiseeritud, vähem “arenenud” ühiskonnas.
Futuroloogia on ühtpidi seotud science fiction’i, teistpidi majandusteadusega. Samasuguse eraldusjoone võib tõmmata läbi ökonoomika. Teatud protsessid, näiteks börsi käitumine lähitulevikus, on ennustamatud, nagu näitas nobelist Daniel Kahnemann. Teist tüüpi nähtusi saab prognoosida, kui eeldame, et algandmete hulka ei ilmu midagi uut ja süsteemitervikut muutvat. Näiteks on spekuleeritud, et energiaprobleemi võib lahendada kontrollitud termotuumareaktsioon. Sellise infoga ei saa ennustustes paraku arvestada. Kui aga algandmed on fikseeritud – kas või toitainete hulk mullas, päikesekiirguse ning vee kogus –, võime paraja täpsusega arvata, kui palju annab saaki meile tuntud taimesort. Prognoosid maakera ressursinappuse ja selle tagajärgede kohta kuuluvad teist tüüpi näidete hulka. Neid on põhjust tõsiselt võtta.
Kaks tähtsaimat raamatut, mis 2013. aastal Eestis ilmusid, on Valdur Mikita“Lingvistiline mets” ja Kaupo Vipi “Globaalpohmelus”. Mõlemad räägivad tulevikust, aga teevad seda eri viisidel, täiendades teineteist suurepäraselt. “Globaalpohmelus” visandab faktide najal kainestava pildi, mis juhtub siis, kui tarbimispillerkaar otsa saab, sest sahver on tühjaks söödud. Mikita jutustab aga veidra ja paeluva muinasloo, kõneldes meist endist; sellest, millised me olla võiks ühes võimalikus maailmas. Samas on Mikita lugu selle maailma loomise retseptiks. Neil raamatutel ma pikemalt ei peatu – paljud on nende juurde juba jõudnud ja teistegi jõudmine näib loomulik. Öelgem vaid, et teema on õhus. Nii mõnigi eestlane tahab hea seista selle eest, et ta laste appihüüdeid ei summutaks eponüümiline veeuputus.
Aprilli lõpus kogunes Sõrve säärele seltskond ärksaid inimesi, kellele eelnenud küsimused on olulised. Kalevi Kulli, Kaupo Vipi, Valdo Ruttase ja Agu Visseli algatatud mõttetalgutel “TuleVAeg” otsiti kolmepäevase grupitöö käigus Eesti konteksti sobivaid lahendusi. Enim keskenduti kogukondade teemale ja vajadusele linnast maale kolida. Kui elekter ja kommunikatsioonid kaovad ning puhkeb marodöörlus, muutuvad linnad surmalõksudeks. Pretsedendid näitavad, et ametlikest struktuuridest on sellistel puhkudel vähe abi. Igaühel tuleb väljas olla oma pere eest.
Mõttetalgutel vaeti ka jätkusuutlikkuse aspekte. Üksmeelselt leiti, et kriisi ajal on just maaühiskond ellujäämise pant. Seda on Eesti ajalugu korduvalt tõestanud. Oleme eelisseisus, sest meie hõre asustus lubab hektaritelt kaloreid nõutada ka traditsioonilistel viisidel. Toimivas kogukonnas on aga kõige tähtsamad sidemed – liikmete omavaheline tutvus ja usaldus üksteise vastu. Just sellised sidemed on kahekümnendal sajandil “kõrgelt arenenud” riikides nõrgenenud ja vajavad taastamist. Vajame uut “meie”-tunnet, nähtamatut, aga ühist eesmärki. Selle piirid on juba selgimas: eesmärk on ellujäämine.
Maaelu tugevdamine peaks olema valitsejate suurimaid prioriteete. Märksõnadeks uued töökohad, väiketootmise bürokraatiavaba toetamine, kriisiplaanide välja töötamine ja vähem tsentraliseeritust. Esmalt tuleb aga tegelda metatasandiga – aruka arengukavana paika panna, milliseid probleeme ja mis tasandilt on mõistlik lahendada. Palju kogemusi saab ammutada eestlaste endistest eluviisidest – võtta eeskuju kas või esimese vabariigi ühistukultuurist. Meie kliimavööndisse sobivate naftavabade tehnoloogiate säilitamist võiks koordineerida Eesti Rahva Muuseum, ellujäämisoskuste teadmistepank.
Inimese väärtustamisel ja päästmisel tarbetust sebimisest kaaluti ühe võimalusena kodanikupalka. Väikeses kogukonnas võiks olla sellise toidu- või küttekujulise palga tagajaks magasiait, millesse kõik liikmed, kas või kaudselt, midagi panustavad. Kogukonda siduvate institutsioonide seas tuleb arvestada tavaõiguse naasmisega. Nagu teame minevikust, pole tavaõiguses midagi barbaarset. Külaühiskonnas oli kuritegevust vähem kui linnades lihtsal põhjusel – käitumist ja minapilti juhtisid tihedad sidemed kaaskondsetega. Kontrollmehhanismina toimis häbi, mis on nüüdiselust suuresti kadunud. Kui häbist väheseks jäi, pani asjad paika süüdlase ignoreerimine kogukonna poolt.


Praegu näib eurooplasel veel aega olevat. Seda tuleb mõistlikult kasutada, rakendades ressursse puhverstruktuuride loomiseks. Tuleb kirjeldada võimalikke stsenaariume ja levitada teadlikkust, vähendada vastandust Linna ja Maa vahel. Ühel hetkel võivad tõmbekeskustest saada tõukekeskused. Iga linlane võiks tunda, et kusagil maakohas on tema tagala, kuhu ta kriisi korral minna saab. Ühe ideena pakuti talgutel välja, et luua võiks tagalakindlustusmaksete võimaluse: ühelt poolt aitaks see konkreetsel kogukonnal maaelu käigus hoida ja teisalt genereeriks lepingusuhtes linnapere jaoks sedasama tagalat. Muutused suhtumises ja plaanides alaku aga laiemast kogukondade liikumisest. Kogukonnad – kogunege!




Külgneval teemal vaata ka SIIA.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 19:10 10 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
6. juuni 2014Erakonnad vilistavad Riigikohtu otsusele ja ajakirjandusel on sellest suva 
Artikkel ilmus kärbitud kujul EPLis sel kolmapäeval (04.06.2014). Selle nädala sündmuste tõttu on seda nüüd oluliselt täiendatud.
Autor on Siim Tuisk.




Miks vilistavad erakonnad ravimituru korrastamist edasi lükates Riigikohtu otsusele ja miks ajakirjandusel sellest suva on



Riigikogu otsus jätkata põhiseaduse rikkumist ja pikendada apteekide asutamispiiranguid sunnib küsima erakondade ja ravimituru liidrite seotuse järele.


Riigikohus tunnistas apteekide asutamispiirangud põhiseaduse vastaseks. Need oleks kaotanud kehtivuse 9. juunil, mil jõustunuks vastav Riigikohtu otsus. Üle-eelmise nädala kolmapäeval pikendas Riigikogu aga apteekide asutamispiirangute kehtivust aasta võrra. Selline tegevus on Riigikohtu otsusega otseses vastuolus. Pikendamise põhjusena toodi välja eelkõige ajapuudus ning suutmatus leida kiiresti paremaid lahendusi.


Arvestades et õiguskantsler pöördus põhiseadusvastaste piirangute kaotamise ettepanekuga Riigikogu poole juba rohkem kui poolteist aastat tagasi, on see põhjendus naeruväärne. Selle nädala kolmapäeval oli aga ka president sunnitud uue regulatsiooni puudumise tõttu asutamispiirangu kehtivust pikendava seadusemuudatuse välja kuulutama. Kui niivõrd olulise valdkonna regulatsiooniga tegelemiseks pole leitud nii pika aja jooksul ressursse, siis on oluline küsida, mis oli erakondade tegelik motivatsioon hoiduda apteekide asutamispiirangutega tegelemisest.


Praegune regulatsioon on teatavasti tekitanud ravimiturul monopoli. Turu maht Eestis oli 2013. aastal umbes 260 miljonit eurot, millest suuremat osa kontrollivad kaks ettevõtet*1, välistades konkurentsi ja uued turuletulijad. Turuliidrid kasutavad oma positsiooni kindlustamiseks kõiki vahendeid, markantseima näitena võib esile tuua 800 riiulifirma loomise. Uue apteegi asutamise luba loositakse taotlejate vahel välja ning need ettevõtted on loodud üksnes selleks, et loosimisel võidušansse suurendada.*2


Ravimituru piirangute eesmärk paistabki olevat takistada konkurentsi tekkimist*3, mis toob tarbijate jaoks loomulikult kaasa kõrgemad hinnad kui toimiva turu tingimustes.*4*5 Seda olukorda, kus sellist sisuliselt varjatud ravimimaksu maksavad kõik Eesti elanikud — põhiliselt muidugi pensionärid —, toetavad kõik parlamendierakonnad. Väga suure summa maksab ravimite eest ka riik haigekassa hüvitiste kujul. Küsimus on, kuhu see raha tegelikult läheb?


Tegelikku huvi olukorra parandamiseks pole näidanud üles ükski parlamendierakondadest. IRL-i vastuhääl seaduse kolmandal lugemisel oli lihtsalt näitemäng, kuivõrd nad ise esitasid veel kuu aega varem sotsiaalkomisjoni juhtides eelnõu, mis paistis välja nagu oleks see tulnud otse turuliidrite juristide sulest. Näiliselt karmikäelise regulatsiooniga oleks tekitatud olukord, kus omandiõigusse sekkudes ja kutsudes sisuliselt esile apteekide sundvõõrandamise oleks riigi vastu algatatud hulganisti kohtuasju. Proviisoreid, kellele võõrandada, poleks leidunud ning seadus oleks jäänud reaalsuses jõustamata. Oleks säilinud praegune olukord ravimiturul. Apteekrite vaikimist sellise regulatsiooni väljapakkumise puhul seletab arvatavasti turuliidrite ja parlamendierakondade hea “teineteisemõistmine”.


Apteekide regulatsioon Eestis kuulubki üldiselt fantastika valdkonda. Riigikohus on leidnud, et apteekide asutamispiirangud ei sobi maa-apteekide säilitamiseks ja maapiirkondades ravimite kättesaadavuse tagamiseks*6. Seda kinnitab ka kogemus — maa-apteeke on järjest suletud ja ravimite kättesaadavus maapiirkondades üha vähenenud*7. Alternatiivseid lahendussuundi on soovitanud nii õiguskantsler*8 kui ka Riigikohus*9. Võiks ju arvata, et kui isegi Eesti kõige kõrgemad õigusinstantsid on viidanud kehtiva regulatsiooni põhiseadusvastasusele, siis võiks opositsioonil olla huvi see kella külge panna. Ometi ei ole seda tehtud.


Riigikogu valimised on vähem kui aasta pärast. President kuulutas küll sel kolmapäeval (04.06.2014) seadusemuudatuse välja, sest oli seatud sundseisu, kuid rõhutas ühemõtteliselt, et Riigikogu ei ole suutnud probleemi lahendada. Hoolimata presidendi tungivast soovitusest luua uus regulatsioon juba novembriks, ootamata õiguskantsleri ja Riigikohtu järjekordseid hinnanguid, satume ilmselt jälle nõiaringi, kus Riigikogu venitab, asi jõuab uuesti Riigikohtusse ning kõik kordub taas. Mis põhjusel lastakse õiguskantsleril taaskord algatada põhiseaduslikkuse kontroll, kui nii õiguskantsleri, Riigikohtu kui ka presidendi sõnul ei vasta ravimiseadus silmnähtavalt sellele seatud nõuetele? Kas ravimimüüjate surve parlamendierakondadele on tõesti nii tugev?


Siinjuures on tähelepanuväärne, et Eesti ajakirjanduse lipulaev Postimees on piirdunud viimaste kuude arengute kajastamisel vaid vastaspoolte sõnasõja vahendamisega ega ole kirjutanud ühtegi toimetusepoolset analüüsivat artiklit. Kõigile on teada, et Postimehe grupp vahetas mullu septembris omanikku, kelleks sai Eesti ravimituru liidri Magnumi suuromanik Margus Linnamäe. Tahaks loota, et see seos on juhuslik ja vaikimise põhjuseks on kõigest ajakirjanike suur koormus ja lugejahuvi alahindamine.


Üldiselt võibki tekkinud olukorra üheks peamiseks põhjuseks pidada ajakirjanduse tegemata tööd. Teemat peetakse keeruliseks ning apteekide asutamispiiranguid spetsiifiliseks ja tavainimesele kaugeks. Teema sisulist avamist raskendab ka turuliidrite agressiivne lobitöö leheveergudel, mille iseloomulikuks näiteks on viimaste kuude koordineeritud rünnakud õiguskantsleri vastu. Ent arvestades teema olulisust — vastamisi on siin ju Riigikohus, parlamendierakonnad ja ulatuslikud ärihuvid — ei tohiks avalikkus ja vaba ajakirjandus sellise mugavuspositsiooniga leppida.


Mäletatavasti kinnitas Edgar Savisaar kohalike valimiste eelses linnapeakandidaatide debatis, et korruptsioon inimesi ei huvita. Tahaks loota, et see ei vasta tõele, sest teatavasti maksavad korruptsiooni kinni kõik riigi elanikud ühiselt. Parlamendierakondade suutmatuse taustal leida olukorrale lahendust mõjub aga lausa farsina IRL-i eurovalimiste kampaania loosung “vähem korruptsiooni, kõrgem elatustase”.


Samamoodi nagu erakondade rahastamisskandaali ajal on siin nii koalitsioon kui opositsioon ühtviisi vait. Kui aga asjad on nii, nagu need ülalt kirjeldusest paistavad, siis avaneb meile siin Silvergate’i tegelik tähendus. Kaks aastat tagasi sai avalikuks teadmiseks see, mida paljud ammu kahtlustasid — et erakonnad on kasutanud musta raha. Siit aga hakkab välja joonistuma, milliseid seadusi või otsuseid võib olla selle eest ostetud.


Riigikohtu otsuse eiramine parlamendierakondade poolt, mis on Eesti parlamentaarses ajaloos enneolematu, ning selleks teadlikult valitud venitamistaktika seavad kahtluse alla õigusriigi olemasolu üldse. Kui kartellistunud erakonnad on riigiaparaadi äriettevõtete toetusel hõivanud ning omavahel jaganud — ja ajakirjandus ei suuda olulisi teemasid avalikkuse ette tõsta  —, siis mandub meie demokraatia peagi oligarhiaks. 
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kuningas on tegelikult ammu alasti, aga tal hakkab piinlik alles siis, kui tema alastuse üksikasjad kõigi jaoks avalikuks tehakse ja nende üle arutatakse. Avalikkuse ülesanne võiks olla Riigikogu suvepuhkuseni jäänud ajal — pisut üle nädala — pidevalt aru pärida, kas Riigikogu on uue regulatsiooni väljatöötamisega juba alustanud ning uurida tehtud edusammude kohta. Sellega tuleks jätkata ka erakorraliste istungite ajal, mis arvatavasti toimuvad juulis, ning sügisel, kui Riigikogu uuesti koguneb. Kuigi tegelikult oleks muidugi kõige õigem sotsiaalkomisjon seekord tegemata töö eest üldse suvetööle jätta. Ajakirjanduse roll peaks siin mõistagi olema kogu praeguse regulatsiooniga tekkinud olukorra täiendav avamine ja käsitlemine, et hammustada lõpuks läbi eri huvigruppide varjatud motiivid.






VIITED:

1. Asutamispiirangute mõju kohta üldapteekide turule märgib Riigikontroll, et need ei võimalda turule tulla uutel sõltumatutel apteekidel või apteegikettidel. Sellega kindlustavad asutamispiirangud turuosa kahe suurema ravimite hulgimüüja jaoks, kelle käes oli 2011. aastal 80,6% hulgimüügiturust ja kelle mõjusfääris oli 2012. aasta veebruaris enamusosaluse, vähemusosaluse, kaubamärgi kasutamise kokkuleppe kaudu või muul viisil 81% Eesti üldapteekidest. Teisisõnu on Eesti ravimiturg tugevalt kontsentreeritud (kahe ettevõtja kätte) ja vertikaalselt integreeritud (hulgimüüja kontrollib erinevatel viisidel jaemüüjaid ehk üldapteeke). Kuigi asutamispiiranguid on kehtestatud ka teistes riikides, on Eesti siiski erandlik selle poolest, et piirangud on kehtestatud jae- ja hulgimüügitasandi ulatusliku vertikaalse integratsiooni ja turukontsentratsiooni tingimustes. (Allikas: Riigikontroll 4.04.2013)

2. ”Selleks et liisuheitmisel võiduvõimalust parandada, on mõlemal Eesti ravimiturgu valitseval hulgimüüjal, nii Magnumil kui ka Tamrol, 100 täisühingut, kes konkurssidel osalevad. Magnumi kontrolli all on täisühingud Starting1 kuni Starting100 ja Tamro kontrolli all on Summer Üks kuni Summer Ükssada. Kontrolli täisühingute üle omatakse vastavalt Magnumi või Tamroga seotud isikute kaudu. Praeguseks on liisuheitmisele lisandunud 600 firmat TÜ Proviisor 1 kuni TÜ Proviisor 600, mille üle omab kaudselt kontrolli Magnum.” (Riigikontroll 4.04.2013)


3. “Piirangu tegeliku mõju järgi otsustades teenib see turul kanda kinnitanud suurte jaekettide huve, kes saavad loasüsteemi kasutades hoida ära konkurentide tulekut oma apteekide kõrvale.” (Konkurentsiamet 7.11.2011)


4. “Riigikontrolli hinnangul on aastal 2012 Eesti ravimiturul konkurentsi olukord pigem halb. Ravimite hulgi- ja jaemüügituru põimumine ja koondumine kahe suure tegija kätte ei taga normaalset konkurentsi. Tõenäoliselt oleksid üldapteekides ravimite (sh käsimüügiravimite) hinnad madalamad kui konkurentsisituatsioon oleks parem.? (Õiguskantsler 9.01.2013)


5. “Konkurentsiameti hinnangul ei motiveeri kehtiv juurdehindluste süsteem ravimimüüjaid sisse ostma odavamaid käsimüügiravimeid. Samuti, arvestades kõrget kontsentreeritust ning vertikaalset integreeritust kogu ravimimüügi turul, ei saa rääkida ka konkurentsisurvest kui motivaatorist parima ja soodsaima kauba ja teenuse pakkumiseks.” (Konkurentsiamet 18.09.2009)


6. “148. Üldkogu leiab, et nõudluse suurusest lähtuvalt ei ole asutamispiirangud sobivad vähese nõudlusega piirkondades apteegiteenuse pakkumise jätkamiseks ega sellega alustamiseks.” (Riigikohtu 9.12.2013 otsuse punktid 138-148)


7. “26. Eeltoodu tõttu on mõistetav, miks pole, vaatamata pea seitse aastat kehtinud apteekide asutamise piirangutele, maa-apteeke lisandunud ega nende hulk samaks jäänud ja ravimid pole osale Eesti elanikkonnast geograafiliselt kättesaadavad. Statistika kohaselt on maa-apteekide arv piirangute kehtestamisest saati jätkuvalt vähenenud. Riik seisab sarnaselt 2005. a silmitsi vajadusega välja töötada meetmed, kuidas tagada ka vähemasustatud piirkondades elavate inimeste ravimitega varustamine.”  (Õiguskantsler 9.01.2013, vt ka Ravimiamet 14.03.2012)


8. “23. /.../ Seega ei saa riik RavS § 421 lõigetes 1-3 sätestatud geograafiliste ja demograafiliste piirangute puhul olla kindel, et need viivad soovitud tagajärjeni, st et apteegiteenuse kättesaadavus maal paraneb või vähemalt ei halvene. Hoopis kindlamalt viivad soovitud eesmärgini, kuid kahjustavad konkurentsi ja ettevõtlusvabadust vähem, erinevad otseselt maa-apteekide arvu suurendamisele suunatud meetmed, näiteks maa-apteekide subsideerimine, linnas tegutsevate ettevõtjate kohustus pidada apteeke vähematraktiivses piirkonnas jne. Väikeapteekide toimetulekule suunatud meetmete vajalikkust näitab ilmekalt ka kohalike omavalitsuste tegevus.
/.../
25. Ravimiameti hinnangul on piirang maal taganud olemasolevatele apteekidele stabiilsuse konkurentsi mõttes, kuid ei aita mitte kuidagi nende toimetulekule kaasa ega taga apteegiteenuse säilimist kindlas piirkonnas. Seejuures märgib õiguskantsler, et maa-apteekide majandusliku toimetuleku halvenemise vältimiseks on riigil ravimiseaduse alusel ka teisi võimalusi, mis on jäetud kasutamata. Näiteks arvestades asjaolu, et arvestatava osa tegutsevate maa-apteekide käibest moodustab kohaliku hoolekandeasutuse ravimitega varustamine, siis potentsiaalselt on apteeke ohustav iga sotsiaalministri otsus täiendada asutuste nimekirja, kellel on õigus osta ravimeid otse hulgimüüjalt.”
(Õiguskantsler 9.01.2013)


9. “157. Apteegiteenuse paremat kättesaadavust saaks tagada suure nõudlusega piirkondade apteekide pidajate kohustusega osutada apteegiteenust ka vähese nõudlusega piirkondades. Apteegiteenuse kättesaadavuse saaks tagada kas püsiapteegi olemasoluga või ka näiteks apteegibussi abil.
/.../
158. Võimalik oleks ette näha toetus vähese nõudlusega piirkondade apteekidele. Toetuse maksjaks võiks olla kas riik või kohalik omavalitsus või moodustataks toetusfond, millesse maksaksid suure nõudlusega piirkondade apteegid kas tasu fikseeritult või osana käibest. Seejuures peaks seadusandja otsustama, kas apteegiteenuse kättesaadavuse tagamine on riigi või kohaliku omavalitsuse ülesanne. Toetus aitaks asutamispiirangutest paremini kaasa vähese nõudlusega piirkondades apteegiteenuse kättesaadavuse eesmärgi saavutamisele.”
(Riigikohtu 9.12.2013 otsuse punktid 157-161)




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 15:21 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


19. mai 2014Reaalpoliitik tegutseb jälle 7. Urmas Klaasi esimene ämber? 
On päris levinud klišee, et kunst on tõeline vabaduse vald, see inimtegevuse ala, kus võib ületada piire, mida mujal ei saaks või võiks.


Ometi kohtasin äsja selliseid enesekordamisi ja juhuste kokku langemisi, mida võib lubada endale ainult päris elu. Kunstis oleks sellised maitsevääratused täiesti naeruväärsed.


Pikalt väldanud  Oa tänava skandaal sai selle kuu alguses lõpplahenduse. Mäletate, see garaažirekonstrueerimine suureks elumajaks joonelt naabri krundile. Naabritega  kooskõlastamata jne.

Eile sattusin N juurde (juhuslikult olin jälle sörkimas). N oli väga nördinud, et naaber murdis oma sõna. Naaber – juhuslikult vastne linnapea Urmas Klaas – oli küsinud, et kas on OK, kui ta renoveerib oma „pesukööki või garaaži”, mis krundi serval. N ütles, et võib ikka, aga peaasi, et kõrgem ei tule, varjab valguse ära. Lubati, et tuleb veel madalamgi.

Kui Oa tänava garaaži „rekonstrueerimise” käigus jäeti pisut vundamenti juuretiseks, siis sel korral (mida, tõsi, nimetati nüüd renoveerimiseks, mitte rekonstrueerimiseks) ei jäetud renoveeritavast hoonest kübetki alles ja isegi vundament valati uus.

„Mõtlesin, et ikkagi riigikogust, peab sõna, aga nüüd petab kohe kahte pensionäri”, kurtis N. Ütlesin, et vaatan neid asju natuke, sest näod linnaplaneerimise osakonnas eelmise jagelemise ajast tuttavad ja rajad selged.
Otsin internetis dokumente – ei leidnud (oli üks varasem luba elamu  laiendamiseks, aga see oli teine asi).
Käisin täna linnavalistuse ehitusjärelevalve osakonnas kohal. Plaanisin rääkida juhataja Andrus Mäesepaga, kellega eelmisest korrast tuttav olen, aga tal oli juhuslikult puhkus.
Trepil kohtusin juhuslikult oma üleaedsega. Küsisin, mis teda sinna toob. Vastas, et juba kolmas kord tuleb, muudkui on tagasi saadetud dokumente täpsustama. Selline juhus.
(Tegelikult see ei ole hea plaan, et ollakse "keskmistatult korrektsed" st mõne juhtumi logisemised justkui kompenseeritakse ülipedantsusega teises kohas)

Ütlesin ehitusjärelevalve ametnikule, et ei leia netist dokumente. Otsis tema siis oma materjalide hulgast ja ütles, et sellele krundile pole uue ehitise püstitamiseks luba antud. Läheb homme-ülehomme koha peale vaatama. Sellised arengud polnud mul plaanis, sest N. lootis ikka inimlikule suhtlusele ja heale läbisaamisele, mitte ametlikule asjaajamisele, millele ma nüüd kogemata asjad viisin. Aga ma ei saa uurida dokumente, mida olemas pole. Ja ametnik nägi, et tema töökohus on sekkuda. Noneh. Ootame siis arenguid.


Milan Kundera meenutab ühte vestlust oma sõbraga, mille sisuks oli juhtum, kus kunagine kõrge  parteiametnik pani oma tütre mehele kõrgaadlike perepojale, kelle suguvõsa vara oli sundvõõrandatud, pulmakingituseks ajas poisile välja kena karjäärivõimaluse jne. Kui kord vahetus, siis sai aadlikupoeg võõrandatud vara tagasi, äiale keerati selg ning tütargi hakkas häbenema oma kommunistist  isa. „Mõistad sa?”, ütleb Kundera sõber, „See on sõna-sõnalt isa Goriot’ lugu!”.


Kundera meenutab:
„Me naersime selle üle kaua. Täna mõtlen ma tagasi meie naerule. Mille üle me siis täpselt naersimegi? Kas vana aparatšik oli tõesti nii naeruväärne? Naeruväärne, et kordas kellegi teise saatust? Kuid see polnud tema, vaid Ajalugu, mis end kordas. Ja et end korrata, tuleb olla ilma häbi, intelligentsi, maitseta. See oli Ajaloo halb maitse, mis meid naerma ajas”.

Tundsin midagi sarnast. Jälle algab suvi sellega, et naabritest üle sõites kõpitsetakse krundi piirile "garaaž", mille maht on lubamatult suur, dokumentidega pole asi korras, kooskõlastused de facto puuduvad, asi läheb linnavalitsuseni välja...
Nii maitsetu enesekordus ajab naerma.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kui Urmas Klaas sai linnapeaks, kirjutas Vahur Kalmre oma blogis, mis on selle sündmuse juures olulised küsimused. Muu hulgas:
” Küsimus on selles, kas ja kuidas teeb Urmas Klaas korra majja linnavalitsuses, eriti linna ehituse ja arhitektuuriga seotud üksustes. Pärast möödunudaastast suurt skandaali pole siiani ei linnavalitsusest ega ka ehituse ja arhitektuuri juhtidelt tulnud avalikku ja selget selgitust, kas ja kuidas on muudetud töökorda, et edaspidi vältida isiklike huvide konflikti selles valdkonnas.”



Klaasi päikesevari

Üks kunstiteos meenus siiski veel, see oli vist Agatha Christie kriminull, kus mõrvatu laip maeti just sinna, kust uurijad olid ennist maa põhjalikult läbi tuhninud – sealt uuesti otsimine oleks ju ülimalt vähetõenäoline. 




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 21:32 14 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
2. mai 2014(:)kivisildnik. Õpetaja ütles 
Ilmus "Vikerkaares" nr 4-5, 2014






[:]kunnus seestub ja selgitab.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Kongeniaalne kommentaar (:)kivisildniku luuleteosele ja –õpikule „Õpetaja ütles” (Ji,2013)

1.
(:)kivisildnik nämmutab selles luuleõpikus. See on hea.
Nämmutab väga palju. See on väga hea.
Ma õpetan inimesekutsikatele füüsikat, peaegu kümme aastat juba. Enne seda töötasin ka koduõpetajana (keemia, matemaatika). Ma tean, et ei saa liiga palju nämmutada. Ma tean, et mõistmine on halastamatu ja ebaõiglane nagu Jahve või Loodus: mõni mõistab hoobilt kui jumalaarmust ja mõni ei saa iial mõistma iioblikest pingutustest hoolimata. Mõistmine on veel halastamatum kui Jahve. 
Mõnda aega töötan ka keskkonnaeetika lektorina. 
Õpetajal on võimatu liiga palju nämmutada.
(:)õpetaja põhimeetodist – poeetilisest ussiaugust – ma ei räägi. Selle pead ise järgi vaatama.


2.
(:)kivisildnik kasutab palju näiteid. Siis selgitab need üksipulgi lahti.
Teen ka nii.
Sest matkimine on üks põhimisi õppimisviise.
Näiteks panin antud tekstile oma autorinimeks [:]kunnus.
Ma oleks võinud panna ka (:)kunnus, aga see poleks nii õpetlik näide.
Esimesed katsed matkimisel ongi nurgelisemad.
Võibolla saan kunagi {:}kunnuseks.
No vaevalt. Arendasin kujundit edasi, eks.
Samast raamatust.
”Silm on kujundi ema”(lk 24) ja „Arenda triviaalsust triviaalsuse suunas” (lk 29).
Olgu, see polnud triviaalsus. 


3.
D.H. Lawrence on tunnistanud, et kirjutas mõne raamatu puhtast raevust. Ka (:)kivisildniku loomeimpulsiks tundub olevat raev. Tema kirjutab luulet ja esseistikat.
Milline raev? See on rahulolematus, mis on väestatud energiaga. Energiaga väestamata rahulolematus vaibub kurbuseks.
On inimtüüpe, kellel on tugev mässuvajadus. Tugev vajadus maailma muuta, aga mitte tasa ja targu, vaid energiliselt. Vahel lihtsalt energiliselt nõudes.
Need on valitseva ühiskonnakorralduse või -suundumuse vaenlased. Ja sõltuvalt ühiskondlikest oludest formuleerub sellele inimtüübile vastav nišš. Galerii on lai. Dissidentidest ja metsavendadest, terroristide ja revolutsionäärideni, erinevatest õiguslastest vabadusvõitlejani.
(:)kivisildnik on valinud oma niši antud juhul täpselt. Ta on võtnud rolli, milles kohtub terve hunnik olemusi, mida õhtumaise üldsuundumuse eesrindlased sügavalt jälestavad. 
See roll on õpetaja.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
4.
Kuidas satub õpetaja ühte ekvivalentsusahelasse revolutsionäär ja metsavennaga? Selgitan. Et seda mõista, peab suutma mõelda ühiskonnast organitsistlikult, funktsionalistlikult, holistiliselt (Norbert Eliase „Tsiviliseerumisprotsess” on selleks hea sissejuhatus), mitte atomistlikult. Ühiskondlik väärtuskliima on muutunud selliseks, et õpetaja olemuslikud funktsioonid on selle väärtuskliimaga konfliktis. Nii nagu selle üldise väärtuskliimaga, mida sagedasti tähistatakse näiteks terminiga „poliitkorrektsus”, on juba ammu konfliktis rassism ja šovinism – hoiakud, mida veel mitte kuigi ammu ei pidanud kindlasti häbenema.


5.
Nüüd kasutan selgituseks teist üldistusastet. Kui jaotame oma riigi kodanikud nende tahtest sõltumatult kaheks grupiks ja anname ühtedele ühed õigused ja teistele teised õigused ning ühe grupi liikmetele rakendub üks moraal ja teisele teine ning samuti on neil gruppidel erinev juurdepääs avalikele hüvedele, siis kuidas see tundub? Tubli õpilane tõstab siin käe ja vastab, et diskrimineerimine. Teine ütleb, et seisuseühiskond, kolmas – mitte nii terane – ütleb, et rassism, neljas teatab, et see on klassikaline šovinism, viies hakkab juba vaidlema, et see on hoopis tüüpiline feminism. Õpetaja reastab õpilaste vastused väärtustavalt hierarhiasse.
Ülejäänud klass ei vasta midagi, sest see probleemiasetus ei konkureeri põnevuselt surfamisega näoraamatus. 


6.
Ometigi me jagame oma ühiskonna nõnda kaheks grupiks. Need kaks gruppi on lapsed ja täiskasvanud. Lastele ja täiskasvanutele kehtivad erinevad reeglid, erinev moraal. Üleminek ühest seisusest teise lähtub üsna prokrusteslikust ökonoomiast. Igati arukas 17-aastane on 37-aastasest hädakägarast väiksemate võimalustega.
Õpetaja on ühe domineerimisfunktsiooni –  täiskasvanu domineerimine lapse üle – kvintessents.


7.
See, kuidas ühiskonnaliiget, üksikinimest vaikimisi tajutakse, määrab päris paljus ära ideoloogilise positsioneerumise. Näiteks selles, et vasakpoolsuse keskmes on pärispatu eitus, on palju tabavat. Loomulikult on tegu lihtsustusega. Suure lihtsustusega. Aga lihtsustus on üks pedagoogika põhivõtteid. [:]kunnusena ütlesin nämmutamine. See on sama, aga emotsionaalselt laetum. See, kuidas (:)õpetaja vihkab emotsionaalsust, on väga emotsionaalne.
Inimest võib tajuda vaikimisi lapsena. Sellest võrsub korraga hoolitsusnõue kui ka hooldav moralism (pange tähele kui palju näiteks katoliiklased kasutavad moraliseerimisel lapse-kujundit. Et vanem võtab lapsel noa käest, represseerib ta liikumis- ja valikuvabadust tema enda kaitseks jms). 

8.
Selgitan edasi. Haridus on olemuselt hierarhiline. Aga hierarhilisust ühiskonna väärtuste üldkliima vihkab. Reljeefsemalt: õilis egalitaarne tung vihata inimestevahelisi hierarhiaid sisaldab ka hariduse vihkamise. Mitte paratamatult või loogiliselt, vaid printsiibi tõttu, mis valitseb normaalses tunnetuses. See on ökonoomiaprintsiip. Isegi eristus sugude vahelise sõja ja feminismi vahel on üldmõistetavuseks liiga kulukas ja ebaökonoomne. Praktiline mõistus tegeleb alati erinevuste taandamisega, tunnetav mõistus erisuste tuvastamisega. [:]elu on praktika, tunnetus on esteetiline lohutus.


9.
Mis on pärispatt praktiliselt? Suuresti sündimine. Mitte isiklik sündimine, vaid see, et ühiskond sisaldab ontoloogiliselt sündivust (loe aeglaselt ja rahulikult Hannah Arendti esseesid „Mis on autoriteet?”, „Kriisist hariduse vallas” ja „Mis on vabadus?”).
Hinged kristlikus taevas ei sigi, eks, vaid on hierarhiseerimatud võrdsurematused võrdõndsuses. Maine taevas – kommunism – on võimatu, sest maine inimene sünnib. Ja see toodab kogu aeg hierarhilisust, ütleme, taandamatutut klassiühiskondlikku jääki. 
Sündimine toodab pidevalt ebavõrdsust. 
Prantsusmaal võideldi pärilikkuse vastu edukalt. Revolutsioonid ja puha. Sartre’i variant oli vist lagi. Ta eitas isegi pärinemist lapsepõlvest.
Samal ajal muudkui paisus ka selle traditsioon kuri kaksikvend – bioloogia, evolutsiooniõpetus. Viimase keskne tõde on lausa pärilikkusevihkamise totaalne nörritus – elu ise polegi muud kui pärilikkus (jah, ka õigluse pidamine elust ülemaks väärtuseks on ammune  traditsioon).Kodanik Sartre ei saa oma „olematust olemusest” välja rookida isegi eellasreptiile, rääkimata siis oma vanematest. Ja viimasest haledast õlekõrrest – pärilikkuse maksimaalsest toppimisest ümber-revolutsioneeritavasse kultuuri – sai tore elujõuline lugulaul sotsiaalkonstruktivismist, mida õpitakse nüüd autoriteetide juhtimisel ilusti järele kordama. 
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
10.1
Kõik haridusasutused on klassiühiskonnad. Teisiti ei saa. Hariduse mootor ja põhjendus on harimata inimese halvemus haritud inimese ees. Haridusasutused on asutused, mis tahavad teha harimata inimestest haritud inimesi.
See haiseb veel teises mõtteski kahtlaselt. Sest üks ajastu käibemoralisme on nõue jääda truuks iseendale, oma Tõelisele Minale, milline see ka poleks.
Haridus lähtub teesist: ära ole oma Tõelisele Minale truu, sest see on loll. Õpetaja dissitentlus tõestatud veel ühes punktis.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
10.2
Paraku on turuajastul eneseturustamise surve nii suur, et see, kus (:)kivisildnik pöördub üsna otseste eneseülistuste kaudu, võib kaotada oma iroonilisuse. Tööturu (ja mitte ainult tööturu, eks) nõue on ju mitmesugune eneseturundus, CVdest motivatsioonikirjadeni. Miks just Sina peaksid selle töö, stipendiumi, lähetuse jne saama. Eneseülistuskunst on aja nõue. 
Tähtis on suuta eristada enesega rahulolu eneseturustusest.
Näitlikustan (:)õpetaja meetodil.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
[:]kunnus ütles
turul me oleme
vennad õed
konkurendid

11.
(:)kivisildnik soovitab oma senine luuletamisviis hüljata. See on veel üks viis kutsumaks üles mitte olema oma Tõelisele Minale truu. Üsna ohtlik viis kusjuures. Sest loomingulist enseväljendust peetaks sageli – ja iseärnis luule puhul – oma Tõelise Mina komponendiks. Eks see enesetruuduse nõue olegi paljus romantikute pärand.
Loovusekultus on üks selle sümtomeid. 


12.
Loovus on õppimise vastand. 
See ei ole keerukas mõte, vaid ühiskondliku üldkultuse antitees. Selle pärast sülitatakse see väide välja nagu Darwini õpetus ahviprotsessidel – mitte, et see oleks jabur, vaid seepärast, et ei meeldi.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
13.
Kinnitan, füüsikas on mitme sajandi jagu jalgrattaid, mis on imelihtsad, hästi toimivad, kergesti õpitavad, aga nende isesesvaks leiutamiseks peab olema geenius inimkondlikus mõõtkavas.
Ei maksa ka leiutada matemaatikat või luua prantsuse keelt. Õpi need ära.
[:]kunnus ütleb: tahad inimesi ärritada, õpeta neid. See on kindla peale minek.

14.
Üsna kindla peale minek on ka tsiteerimine. Seal kahtlustatakse üleoleku kehtestamist. Ometi nõuab domineeriv egalitaarsusiha iga diskussiooni mandumist erinevate, aga võrdsete arvamuste raportiks. Igaüks teatab oma arvamusest, neid respekteeritakse vastastikku viisakalt, sest kritiseerimine, argumenteerimine, tõestamine ja kõik muu, mis võiks viia ühe seisukoha (loe: arvamuse) ülimuslikkusele teise suhtes, on antidemokraatlik amoraalsus. Kuna arvamus on isiksuse väljendus ehk isiksuse osa ja isiksused on teadupärast võrdsed, siis on ka arvamused võrdsed. Punkt. Nii nagu valimiskastide juures, nii olgu kõikjal!
Teadmine apelleerib subjektiülesele autoriteedile, ergo see tuleb visata üle progressiauriku parda.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
15.
Tsiteerin teose avaluuletust. Siin liigub (:)kivisildnik tihendatud vormis üle eelselgitatud ilmingute.


(:)elava klassiku suutra
ükskord hakkas õpetaja luuletamist õpetama
õpilased ent hakkasid loomalikult mörisema
/.../
õpilased ulusid kõik raamatud on head


(:)õpetaja ütles
kes väidab, et kõik
raamatud on võrdsed
see solvab rängalt geeniusi
no see raibe ei ole hea inimene


õpilased haukusid meil pole kelleltki
õppida


(:)õpetaja ütles
isegi loll sportlane
saab aru et üks
mats suusatab
kiiremini  kui teine


õpilased hirnusid me oleme loovad
/.../
õpilased kaagatasid meie oskame kirjutada


(:)õpetaja ütles
kui käima õpitakse
kui sööma õpitakse
ja sittuma õpitakse
kas siis kirjutamine saab ise selgeks?


(lk 10-12)


16.
Manduvas humanismis vastandutakse tihti spordile, öeldes, et inimese inimlikkus on tema kõrvade vahel. Musklid ei loe. Jah, ei loe. Aga miks? Sest me neid enam (ühelgi mõistlikul viisil) ei pinguta. Kordan, tuleb mõtelda organitsistlikult ja protsessisotsioloogiliselt.
Kõrvadevaheline sai domineerima hakata siis, kui lihaste funktsioonist lahti saadi. Kui see asendati masinaga. Nagu võrdsus ikka – see tuleb praktilisest võrdsustamisest. Näiteks sooneutraalne tööjaotus sai muutuda ihaldusväärseks ideeks ja kõlbeliseks nõudeks alles siis, kui töö ja vastavate funktsioonide sooritamine oli juba muutunud sooneutraalseks. „Beauvoir&co tellisid õigluse huvides inseneridelt kodumasinad ja kontratseptiivid” – see on idealisti eneseimetlus. „Insenerid leiutasid kodumasinad ja kontratseptiivid ja selle kõrvalnähuna võrsus vastav õiglustunne, Beauvoir&co” – see on ilmalik arusaam. 
Viimasest sai Tammsaare aru enne kui kolmkümmendki oli.
[:]kinnitan: Tammsaare on meie helgeim aju siiani.
Tammsaare sai aru ka sellest, et kurjus ja õigus on sageli ühe ja sama nähtuse erinevad ilmingud.
[:]ma pole õiglane ja kuri, te tainad, ma olen õiglane ehk kuri.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
[:]leebe nõuanne: õiglust soovitan kultuuriväljal, ühiskonnakorralduse eetiliseks printsiibiks soovitan pigem hoolimist, mis on praktilise mõistusega väestatud.

17.
Selgitab Dostojevski, kuidas käib võrdsus hariduses:
„Haridust pole vaja ja aitab juba teadusest! [...] Haridusjanu on juba aristokraatlik janu. [...]  me lämmatame iga geeniuse väikelapseeas. Kõik läheb ühise nimetaja alla – täieliku võrdsuse alla. „Me oleme ameti selgeks õppinud, me oleme ausad inimesed ja meile pole midagi muud vaja” – nii ütlesid hiljuti Inglismaa töölised. Vaja on vaid vajalikku – see on nüüdsest peale ülemaailmne deviis. [...]
Peaasi on võrdsus. Kõigepealt langeb hariduse, teaduse ja andekuse tase. Teaduse ja andekuse kõrge tase on kättesaadav ainult suurematele võimetele. Ärgu olgu siis mingeid suuremaid võimeid! Suuremad võimed on alati võimu haaranud ja despoodid olnud. Suuremad võimed saavad paratamatult despootideks, nad on alati rohkem laostanud kui kasu toonud; nad pagendatakse või hukatakse. Cicerol lõigatakse keel suust, Kopernikul torgatakse silmad peast, Shakespeare visatakse kividega surnuks”
[:]lindude võrdsus ei saa olla iial nii suur kui munade oma. Sestap tendeerib võrdsuseihaleja vaistlikult üldmunasust. Munadel pole probleeme ka laega, olgu see klaasist või must. Võrdsus on põrandal, seda puutuvad kõik.


18.
Ilmalikustuva humanismi piinlik saladus: haritus ja vaimne suutlikkus jaotab inimesed veel suuremasse hierarhiasse kui füüsiline suutlus. Nulliti masinatega lihaste ebavõrdsus, esile kerkis ajude ebavõrdsus, mis on palju suurem.
Ainus praktiline lahendus – praktiliste erinevuste praktiline nullimine. 


Idealist: vaimsed kaldteed iga vaimse trepi kõrvale! 
[:]insener: isegi treppide jaoks ei jätku ressursse.
Idealist: siis peksame mõõdupuud puruks! Sest mõõt on arv ja arv on hierarhia läte!
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
19.
Väärtustava hierarhiseerimise vastu tuukase tihti kõrvutamist spordiga a la „ega kirjandus või haridus mingi sport ole, et mõõdad stopperi või mõõdulindiga ja teed paremusjärjestuse!”
Iroonia on selles, et õigupoolest on just spordis – inimeste hierarhiasse jaotumise tüüpnäites! – inimesed de facto kõige võrdsemad. Kiireks enesekontrolliks võtke mõni lihtsalt mõõdetav spordiala ja lahjendage maailmarekordit näiteks kümnekordselt. No neid inimesi, kes jooksevad 100m üle saja sekundi, on ikka päris vähe, eks. Või neid, kes heidavad ketast alla 7m.
2013 aasta lõpus teatati, et nüüdsest riigieksami läbimiseks piisab ühest punktist sajast. 1p ja 100p vahel on sajakordne erinevus, eks.
Sentimeeter pikem kettakaar või paar sekundit suusamaratonis toob nagu naks sellised rahvamassid tänavale, mille kõrval ACTA-vastane protest on köki-möki. Mis on 65000 nälgivat last 0,01% parema tulemuse kõrval olümpiamängudel? Usain Bolt ei jookse kuigi palju kiiremini kui keskmine tarbimisentusiast H&M’i avamisel. Aga võrrelge majanduslike ressursside jaotust! Maailma-mastaabis ja lokaalselt.
Warren Buffet teenis aastal 2013 umbes 23000 dollarit minutis. On ikka töökus!


20.
Lühimalt väljenduks siis ajastu sümtomtotrus järgmiselt: 
Hierarhilise korralduse vastu võideldakse (kõige vähem hierarhilist korraldust – sporti –  näiteks  tuues!) edukalt seal, kus see on enam-vähem ainsana kasulik ja vältimatult vajalik –  kultuuris ja hariduses.
Seal, kus hierarhiline jaotus on kõige halvem ja hukatuslikum – varanduslik kihistumine, globaalmajanduslikud kuristikud – seal see mürinal võimendub.

Kultuuriväljal on postmodernism ja risoomide möll, ainelises elus kihistumine aga süveneb.
Kes tahab suuri narratiive, sellele soovitan teadustöid, ökoloogiast näiteks. Umbusu või mitte. Vahel on mõni kirjeldus pagana suur.
[:]kunnus ütleb: tõsidus ja olulisus on kolimas mujale. Kultuurilisel imperatiivil on peenike kiri juures. Uuel Lepingul oli ka. Et see riik ei ole sellest maailmast. Intressid on.


21.
(:)õpetaja ütles
see kas auto
sõidab või ei sõida
pole maitse küsimus
(lk 96)


[:]kunnus ütleb: igakunstiteos on ainult sedavõrd väärtuslik, kuivõrd see ei ole maitseasi. Reptiilidel ei ole kultuuri, nemad maitsevad. Soojaverelised õpivad. Inimene õpib. Inimene saab aru. Putukad ja ämblikud maitsevad. Eluõigus on kõigil. Isegi neil, kes suhtuvad umbusuga suurde narratiivi antropotseenist ja liikide väljasuremisest, mis on tuhat korda kiirem kui looduslik foon. Maitse asi. Raiu maha viimane puu, see va vertikaal, nah, kas maitseb pikali teisiti kui püsti!
[:]maitseorgan on seedetrakti, mitte seljaaju ülemine ots, fakt.


22.
(:)mõned harjutused inimteele asunule


ürita erineda loomast
ürita erineda taimest
ürita erineda seenest
kui sa ei jõua erineda
kõigist erine pooltest
(lk 26)


[:]kunnus kordab: tõsidus ja olulisus on kolimas mujale. Kultuuriline imperatiiv võidakse hääletada sisedemokraatlikult maitseasjaks. 






***


Kogumikus  „Õpetaja ütles” on kohe alguses toodud Kivisildniku luuletamisõpetus. 


8. Ma keskendun kujundiloome põhitehnikale
9. Põhitehnika on poeetiline ussiauk
10. Poeetiline ussiauk ühendab igas mõttes väga kaugeid asju
11. Nii nagu kosmiline ussiauk ühendab galaktikaid kusagil sügavas pimeduses
(lk 9)


Tõsi, nii see käib, nii kujund sünnib. Võime luua uusi (ootamatuid, harjumatuid) seoseid on kreatiivsuse lühimääratlus. Aga sellest kognitiivteaduslikust truismist arusaadavalt kaugemale ei saa minna ning algoritmina, instruktsioonina on see täiesti kasutu. Loovus on põhimõtteliselt õpetamatu, juba definitsiooni järgi. Abraham Maslow nimetas õppimist ja loovust põhjendatult lausa vastandlikeks – üks on kogemuste ja harjumuste omandamine, teine nende eiramine. Loova (:)kivisildniku matkimine pole loovus, vaid matkimine. Lühimalt: see pole õpik, vaid üleolekudemonstratsioon.


*
(:)kivisildnik on vist üks meie deemonlikumaid loojaid, tundub, et tema kohta sobib väga hästi see, mida Dostojevski viis aastat enne oma surma:
„Üldises mõttes on talendi omadused haruldaselt mitmekesised ja vahel lihtsalt väljakannatamatud. Esiteks talent oblige, „talent kohustab“ – milleks? Vahel kõige rumalamateks asjadeks. Lahendamatuna tundub küsimus: kas talent on inimese päralt või inimene talendi päralt? Mulle tundub, niipalju kui ma olen talente, elavaid ja surnuid, jälginud ja vaadelnud, et inimene on äärmiselt harva võimeline oma annet valitsema ja et, vastupidi, peaaegu alati orjastab talent oma valdaja, haarab tal nii-öelda kraest kinni (jah, mõnikord just nimelt niisugusel alandaval viisil) ja tassib ta õigest teest hoopis kaugele“.
(„Inimene on saladus” LR 1981 nr 27-30, lk 127 )


Ta on palju tõstnud palju häält kirjanike näruse olukorra vastu, võidelnud nende õiguste eest, nõudnud tööle vastavat tasu ja paremaid loometingimusi. Teadagi, meil vohab amatöörlikkus, kirjutada saab ainult mingi põhitöö kõrvalt ja see tingib paratamatult pealiskaudsust. Samas avaldamine on läinud nii lihtsaks, et trükitakse ära meeletus hulgas kraami, mis ei küündi isegi keskpärani. 
Tugevaid ei selekteerita poputamisega, vaid karmusega, olgu eliitväeosa või rahvusvaheline olümpiaad, raskus ja keerukus on selektsiooniprintsiip.
Kui iga luuletuse trükki paiskamisele panna maks peale, siis ajaviitjad hoiaks asju sahtlis, (:)kivisildnik kiristaks hambaid, paneks maja panti ja värsiks edasi.
Kohast laadi aforistlikkusega: see on üks sitase humanismi sitane ülerakendus, et igale tahtjakestele tuleb tagada võrdne võimalus, ei, võrdne võimatus tuleb tagada. 
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
*
Siinkirjutaja (s. 1982) avastas Sven Kivisildniku umbes milleeniumivahetuse paiku ja seda alternatiivse ja mässumeelse kultuurilehe „Keskus” kolumnistina. „Ta suust tuleb puhast kulda! Iga tema lause on puhas kuld!” mäletan filosoofiat õppima läinud klassivenna vaimustust ülikooli esimestel aastatel. Kivisildniku esseede silmatorkavus seisneb siiani ülimalt leidlikus ja ja paljude jaoks isegi liiga värvikas kujundikasutuses, selles mõttes – keele elususe hoidjana – on ta poeet par excellence. Esseede lähtekohaks on valgustuslike ideedega („hakka mõtlema, raisk!”) tembitud rahvuskonservatiivne  ja üsna sirgjooneline tervemõistuslikkus (common sense’i tähenduses, mitte Uku Masingu välmitus sõimuterminina), mis on kategooriline ja vanemlikult nõudlik, aga mitte peenelt eritlev, intellektuaalilikult irooniline või paradokslev, tähendab, Kivisildnik on kõigiti rahvalik. Nõnda leidsin ma ta eest – emakeelt elus hoidva ja kodumaa pärast hinge valutava rahvuse südametunnistuse häälena st peaaegu arhetüüpse Isamaa Laulikuna.
Küllap selline kirjeldus paneb nii mõnegi pisut vanema inimese imestusest kulme kergitama. Asi on põlvkondlikus erinevuses. Kui internetis avaldati kurikuulus "Eesti Nõukogude Kirjanike Liit 1981. aasta seisuga, olulist", olin mina põhikoolijõnglane. Üle pea vuhisesid ka kõik kirjanduselulised skandaalitsemised ja muu taoline. Ja nii võingi nüüd öelda – oh seda ajaloo irooniat! –, et mina (võin ehk lugeda end siin põlvkonna esindajaks) leidsin Kivisildniku selles kujunemisjärgus ja kultuurifunktsioonis, mida võib mutatis mutandis nimatada handorunnellikuks, ning nüüd kirjanduslooga end pisut kurssi viinuna tundub mulle, et enfant terrible’ist on ajapikku saanud patriarh.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 13:53 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
11. aprill 2014Andrus Ansip - Halva iseloomuga tark poiss 
Kirjutasin pisikese tutvustava nupukese EEsse Kadri Paasi ja Katariina Krjutškova raamatule „Andrus Ansip – halva iseloomuga tark poiss”.
Kirjutan nüüd siin mõningaid väiteid pisut pikemalt lahti.  


Et mu hämarate aukudega pisivorm oli pisut selgemaks toimetatud (võtta lõigu algusest ära "Või võtke need vuntsid varjult, varga vere kajal." ?!), siis toon selle siin ära:







See on väga hea raamat. Aga selle headusele on praktiliselt võimatu osutada. Ka meie „kõike lubaval postmodernsusel” on tihke moraal, millest sõltumatuse saavutamine tähendaks ühtlasi elujõuetust ja lootusetut akommunikatiivsust. Siin lähedal on moralismi üldine paradoks. Millele apelleerib moralism? Ikka meeleparandusele. Sellele, et hurjutamist võetakse kuulda, sellele, et inimene parandab oma meelt. Paradoks – psühholoogiline paradoks - on aga selles, et meeleparandajaid ei sallita. Mitte kuskil. See on lausa kultuuriuniversaal (toetun siin ühele enimtunnustatud antropoloogile Robert B. Cialdini). Kui oled mölakas, ole surmani, sest meeleparandus on tuuleliplus, mida andestatakse veelgi vähem. 
Kui välmida sõnaühend „endine kommunist”, siis kummale sõnale  asetatakse moraalset hinnangut põlistav rõhk? Kas olulisem on „endine” või „kommunist”? Ah?
Või võtke need vuntsid varjult, varga vere kajal. Kas ei ole usutav, isegi loogiline, et isa häbeneb oma noorusaja autuid ja uljaid vägitükke ning püüab neid heastada? Paraku on meeleparandus ja paadumine samal arenguteljel ja meie, rahvas, eks, riskida ei saa.
Värvivahetuse psühho- ja sotsiogeneesi on hästi suutnud esitada Mihkel Mutt romaanis „Kooparahvas läheb ajalukku”. 
See on väga hea raamat.




*
Miks on selle headusele praktiliselt võimatu osutada? Sellepärast, et Andrus Ansip funktsioneerib ühiskondlikus teadvuses väga mitmetel tasanditel. Ja tasandid on kõik hinnanguliselt ülimalt laetud. On pilke, mis näevad teda kangelasena, süüdlasena, reeturina, pöördununa, värvivahetajana, rahva teenrina, fašistina, kaitseinglina jne. Rahulik, võimalikult ideoloogiavaba suhtumine ja kirjeldamine osutub seda võimatumaks, mida enam arvestame lihtsa tõsiasjaga, et teksti tähendus on dialoogilises suhtes lugejaga ja loomulikult kõigi viimase hoiakutega.


Selgitan ühte pisut lähemalt.
Üks, mis segab poliitiku – eriti sedavõrd märgilise ja mõjuka st Poliitiku – kirjanduslikku kujutamist lihtsureliku inimesena ehk siis talle mittemüüdilise kujunemisloo andmist, on seotud poliitiku rahvapsühholoogilise funktsiooniga, mis on sellele üsna vastanduv. Nimelt poliitik on ülimal määral moraalse agentsusega, kõiki tema toimisi ja tema tegutsemisvälja tagajärgi käsitletakse eelkõige moraalsete valikute tagajärgedena. Iga liigutus on moraalne ja mitte ainult iga liigutus ja otsus, vaid ka kogu ühiskondlik eluolu on Poliitiku moraalse näoga. Lühimalt: kõik, mis on halvasti, on poliitikute süü. Klassikaline patuoina funktsioon on sellega õige lähedases suguluses (patuoinas – ohvriloom, kelle kasukasse seoti kirjad hädade ja pattudega ja kihutati siis kõrbesse surema).
Iroonilisel kombes osutas hiljuti sellele, et poliitiku üks ränk ja vaevarikas roll on olla sõimatav ning on sellega hiljutise palgatõusu justkui ära teeninud, Jürgen Ligi – mees, kes esindab ideoloogiat, mis peaks kõige külmema jäisusega sedastama, et olla solvatud ei ole töö, sest see pole tootlik (ja on poliitikud nüüd kuidagi efektiivsemalt rahva frustratsiooni piksevardaks?).


*


Omamoodi võrdlusbaasi Õigele Eesti Mehele on andnud Jaan Kross Ullo Paeranna isikus (täpsemalt siis: ta artikuleeris ühe eestiliku koondmütologeemi).
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
Sellele osutab väga tabavalt Andrei Hvostov kui kirjeldab Eesti kirjanduse tabusid („Sirp” 12. XII 2014 ):
„Tuletagem meelde, kes on Ullo Paerand. See on inimene, kes jääb alati ja kõiges truuks kõrgematele printsiipidele. Ta ei võta vastu isegi Vatikani stipendiumi, sest selle eelduseks on üleminek katoliku usku, aga seda meie Ullo ei tee põhimõtteliselt. Nii nagu ta ei tee koostööd paavsti nuntsiusega, nii jääb tal persse pugemata Saksa okupantidele, ning, iseenesest mõistagi, Nõukogude kommunistidele. Ullo on täielik ja absoluutne antikollaborant.”

Ja veel:
„Põikan korraks hiljutiste sündmuste juurde, mis on tumestanud kultuurilehe Sirp edasikestmise väljavaateid. Tahan meenutada Tiit Hennoste esitatud nõutut küsimust kultuuriajakirjanduse väljaandja aadressil: mis juhtus Toomas Väljatagaga? Mis juhtus, mis juhtus... Juhtus see, et Toomas Väljataga ei ole Ullo Paerand. Ja ma tahaks teada, kes on seda Paeranda üldse oma silmaga näinud? Igasuguseid Liiva-, tühi- ja kõdurandasid, kes muudavad sujuvalt oma konfiguratsiooni vastavalt lainete laksumisele ja tuulekese puhumisele, võib leida seevastu kõikjalt. No tõesti kõikjalt.


Ühtegi «rahvuslikuks sümboliks ja üldistuseks» sobivat lihast ja luust olendit, kes püsib moraalse majakana ükskõik millise ilma ja maruga, pole mina oma elus veel kohanud. Tahan rõhutada, et kui mõne rahva eluloos ning seda elulugu edastavas rahvuslikus kirjanduses on olulisel kohal okupatsioon, see tähendab võõrvõimutsemine, siis peab seal olema lahti kirjutatud ka okupatsiooniga kaasas käiv kollaboratsioon.”


Hvostov ütleb ka, et temas „ süveneb kahtlus, et Tammsaarega suur eesti kirjandus algas, kuid temaga see ka lõppes. Mis on «Tõe ja õiguse» viie köite läbiv teema? See, et Andres ja seejärel tema poeg Indrek püüdlevad elus millegi poole, teevad vigu, üritavad neid parandada, kuid eksivad parandamise katses aina uuesti. Nad saavad selle kõige eest karistada ning kannatavad ka nende lähedased ja kodakondsed. Andrese ja Indreku omasüülisuses pole kahtlustki”.


Siiski. Mihkel Muti „Kooparahvas läheb ajalukku” on üsna hästi kirjeldanud kollaboratsionismi ja värvivahetuse kujunemist (sh ka edasi ja tagasi). Aga see on selgelt ilukirjanduseks üldistatud (kuigi palavikuliselt otsiti prototüüpe).

Krjutškova ja Paasi raamatul seda alibit ei ole. Suure algustähendusega Poliitikule kujunemisloo andmine ja motivatsioonistiku psühhologeerimine viib ta välja tema rahvapsühholoogilisest toimimisregistrist st registrist, mille ideaal on Ullo Paerand – tüpaaž, kelle käitumine on alati moraalselt motiveeritud (ideaaliks teeb Ullo Paeranna see, et tema moraal on alati suur ja õige; ka valik kollaboratsionismile on moraalne valik, aga väike ja väär). 

Kuidas aga suhtuda kas või sellisesse psühholoogilisse mehhanismi nagu ülekompensatsioon? Näiteks siis, kui häbi ja tundlikkus oma punase mineviku pärast sunnib ette võtma suuremaidki rahvuslikke manöövreid, millega ükski püsivalge hakkama ei saanud. Psühholoogiliselt täiesti mõistetav. Aga psühholoogiliselt on motiveeritud ometi inimesed, mitte poliitikud, eksju?


*
Saksa rahvuseeposes „Nibelungide laul” kosib Burgundi kuningas Gunther vägilasneiu Brünhildi. Pulmaööl tabab teda täielik läbikukkumine: andumise asemel seob pruut ta kinni ja riputab konksu otsa. Ometi pöördub Brünhild (ja ka autor) Guntheri poole ikka kui võimsa ja väärika rüütli poole.  Žanr on tõsine, tegu pole iroonia või pilkega. Muistne autor ei näinud siin mingit vastuolu, sest nii võimsus kui väärikus olid sellise kaliibriga rüütli puhul omadused, mis ei sõltunud kuidagi kontekstist. See on õpikunäide ühest eelloogilisest mõtlemisviisist.
Kontekstist ja  situatsioonist sõltumatut omadust nimetatakse üldiselt olemuseks. On lihtne mõista, et olemustega opereerimine on vaimselt kõige mugavam ja vajab kõige väiksemat pingutust ning eriti suur sääst vaimses ökonoomias tuleb seetõttu, et ajas pidevalt muutuva  konteksti saab tähtsusetuna arvestamata jätta.
Pidev kontekstualiseerimine ja paljude erinevate tegurite esile toomine ajab lihtsama kuulaja muidugi närvi: „Kuule targutis, mida sa siin sõnavahutad, ütle selgelt ja konkreetselt, kuidas asi on!”
Just seda Krjutškova ja Paas ei tee (muide, see on ka üks olulisi hea romaanikirjaniku tunnuseid), see raamat sisaldab väga palju kontekstualiseerivat infot, mis eksplitseerib ühe inimese kujunemisloo, selle, kuidas inimene muutub vastavalt oludele. See on aga romaanikunstiliku konkreetsusega arengupsühholoogia, mitte kangelaslugu! Olgu peaosaliseks positiivne või negatiivne kangelane ta peab olema muutumatu ja kontekstualiseerimatu olemusega nagu Burgundi Gunther (või Ullo Paerand), kelle selgroogsus ja mehisus on täiesti immuunsed saatuselöökide vastu, me valitseja peab „seisma kaljuna”.


Veel üks kontekst on aga ka see, et raamat sattus Ansipi üldisesse mainekujunduslikku humaniseerumisprotsessi (tuleb tahtmine öelda humaniseerimiskampaaniasse), mis juba tema tagasiastumise eel käivitus.


Vana Siimu ei võetud sarnastel motiividel tagasi – meeleparandus on sellises registris võimatu. Ja kui humanistlik-individualistlik eetika annab igale inimesele just nimelt individuaalse süüdivuse, siis mütoloogilisem maailmamõtestustasand (mis on demokraatias võimu saavutamisel määrav!) opereerib olulisel määral hõimuliste ja vereseoseliste kategooriatega (põlvnemisliini tuletatakse ikka meelde ning seda ka üle mitme põlve – kontekstualiseerimaatu olemus on veres!). Selles maailmas eetika ole indiviidipõhine, ei, vanemate patud nuheldakse laste kaela. Kaja Kallase lunastav potentsiaal Refaormierakonnale on just selles, et funktsioneerib armsa, suurte silmadega tütrekesena ehk kellenagi, kelles on avalikule pilgule kõige vähem patu ja süüvõimeline. Seda on küll väga ebahumanistlik (ja antifeministlik) välja öelda, aga Kaja Kallase nägu on Priit Kutseri näo funktsionaalne antitees (ning see mõju on liigiülesuseni ürgne vt Kindchenschema; esimesena visaku kivi see feminist, kes pole sheerinud ühtegi kassipilti). 

Taavi Rõivase hüppamine kangelasratsu selga tekitas nii suurt ja instinktiivset  pahameelt paljus just selle tõttu, et tema müüdiline potentsiaal ja mõõde on võrratult väiksemad ja seega talumatus kontrastis (no mis kangelaslugu on tema minevik?!). Kuigi poliitilises töös ja praktikas vaevalt erilisi muutusi tuleb, sest praktiliste valikute sfäär on tal ju õige ahtake (ja ahtakesemaks ta jääb), lõviosa eelarvest on erinevate seadustega fikseeritud jne.

* 


Viimase märkusena rõhutaksin, et eelolevad pisianalüüsid käsitlesid selle teksti neid mõõtmeid, kus tõene ja väär teaduslik-faktilises mõttes ei mängi erilist rolli. Võta näiteks Koraan, Kommunistliku parte manifest või meite põhiseaduski – oluline ja kõnekas on nende tekstide (või lugude) puhul just see, kuidas nad organiseerivad mingi  inimrühma käitumist. 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:58 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
9. aprill 2014Kas kaitsta naiste õigusi või hoopis hoida vägistamisi ära? 
Kui armunu lubab tulisui teha kõike, tuua või tähed ja kuu taevast alla, kui kallim seda peaks tahtma, siis on ta mõnes mõttes siiras. Siiras on ta oma tahte, oma motivatsiooni osas. Tulemuslikkuseks sellest muidugi ei piisa, sest viimaseks on vaja ka insenertehnilist suutlikkust. Moralist on armunuga mingil moel väga sarnane. Temagi kuulutab mingit suurt siirast tahet ja ideaali, näiteks nõuab võrdseid õigusi kõigile ja isikupuutumatust. Samuti jääb tulemuslikkus sarnaselt armunule saavutamata ikka insenertehniliste puuduste tõttu.
Praktikud lähtuvad seevastu insenertehnilise suutlikkusest maksimeerimisest ja seetõttu võivad nende ettepanekud tunduda moralistile lausa küünilised, tagurlikud, diskrimineervivad jne. 
Alles see oli kui Põhja prefektuuri isikuvastaste kuritegude talituse juht Rait Pikaro kirjutas Delfis, et vägistamisjuhtumite puhul on ohvriks langenud naine üldjuhul “tarbinud alkoholi ning kaotanud mõistliku ettevaatlikkuse ja kontrolli oma tegutsemise üle”. 
Pikaro jõudis arvamuseni, et “tihti ei pruugi sellised seksuaalvahekorrad olla mehe poolt üldse pahatahtlikult pealesurutud”, ja soovitas potentsiaalsetel vägistatavatel “piirata alkoholi tarbimist ning mitte võõraga kaasa minna”.
Meediat läbis korralik feministide ja võrdõiguslaste pahameeletorm – kõrge politseijuht veeretab süüd ohvri kaela, õigustab vägistamist!
Ometi oli tegu pelgalt praktiku nõuannetega. Politseiametnik pole moralist, kes kuulutab ideaale, vaid praktik, kelle ülesanne on reaalselt minimeerida vägistamisjuhtumeid. Praktik teab, et seadus kaitseb juriidiliselt, mitte praktiliselt, teab, et õigusest ei piisa ning soovitab olla ettevaatlik ka rohelise fooritulega ja vöötrajal, vältida mõningaid tänavaid (eriti pimedas) jne.  Mida arvaksime lapsevanemast, kes teismelist peole saates annab talle kaasa mõne John Stuart Milli maskiimi vabaduse piiridest ning kinnitab, et tema isikupuutumatus säilib ka siis, kui ta magab nagu alasti meritäht?   


Inimesele on loomuldasa omane automaatselt arvata, et avalikus kõnepuldis esineb teine samas üldžanris, mis temagi. Näiteks moralist, arvab automaatselt, et kui tema kuulutab kõnepuldist ideaale, siis teeb seda igaüks, kes kõnepuldist midagi kuulutab. Samamoodi arvab praktik, kes annab kõnepuldist praktilisi käitumisjuhiseid. Nii vaatabki praktik kõnepulti sattunud moralisti kui lootusetut idealistlikku ullikest ning moralist vaatab kõnepulti sattunud praktikut kui küünilist reaktsionääri.


Mõlemal on õigus: sel võivad olla tõesti hukatuslikud tagajärjed, kui pidada praktilisi nõuaandeid ideaalideks ja ideaale praktilisteks nõuanneteks.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 17:10 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
24. märts 2014Kõva biofüüsikat pehmetele humanitaarisõimajatele 
Blogis ZAUM kirjutas Hardo Pajula essee pealkirjaga „Pehmeteväärtuste lõpp” (mida kommenteeris omakorda eraldi sissekandena Jaak Raid).


Sellele, miks ühiskondlikus plaanis miski untsu läheb, otsitakse põhjusi üldstrateegiatega, mis on suuresti määratud sellest, millisena tajutakse inimest maailmas ja tema rolli selles.
Kui inimene on Jumala valvsa silma all, siis lähevad asjad untsu seetõttu, et inimene on Jumala välja vihastanud. Siis tuleb otsida lepitust, tuua ohvreid, käituda meeleparanduslikult jne. Sarnaselt võib ka põld või veekogu või mets solvuda ja toitu mitte anda.

Sellest nõksake abstraktsem on Moraali seadmine ühiskondliku heaolu  keskmesse. Nii kõmistab EKRE&co, et Õhtumaades on moraalikriis jne. See pole kuigivõrd ilmalikum maailmataju kui see, mille järgi on kõik halvasti seetõttu, et inimlapsed mängivad oma pissudega valesti ja on Taevase Issi välja vihastanud.

Samas suunas edasi – Kant ja sapere aude, eks – jõuame tõdemuseni, millest lähtub üldjoontes ka Hardo Pajula eelviidatud sissekandes: toimub ühiskondlik mandumine, sest mandunud on ühiskondliku heaolu ja toimivuse põhiväestaja – inimvaim, mõistus.
Jaak Raid ja J.F. Lotman noogutavad kaasa.

Inimvaimu hoiab trimmis hea haridus, seega on inimvaimu  allakäik õige hariduse allakäik. Kõva haridus muudkui pehmeneb ja nii ka ühiskondlik vägi.
Metafoor viitab kenasti ka eelmisele mütoloogilisuse määrale, mille järgi allakäik on (seksuaal)moraali lodevaks ja pehmekeks muutumise tagajärg.
Heterote pedestumisest on saanud inseneride humanitaaristumine.


Pajula kirjutab:
” Tänastes ülikoolides on Sputniku vaimsuse asemel esiplaanil „pehmed väärtused“ (mida need siis parajasti ka ei tähendaks). Kummatigi on sel arengul olnud kahetsusväärne kõrvalmõju ka kosmosetööstusele ja tehnoloogilisele edenemisele tervikuna. „Ma kahtlustan, et inimese võimekus jõudis tippu 1965–1975 aastatel – Apollo Kuu-lendude ajal – ja on sealt alates järjest vähenenud,“ kirjutas paar aastat tagasi Buckinghami Ülikooli teoreetilise meditsiini professor Bruce Charlton (par. 1), sest „alates 1970-ndatest on NASA-s ja mujal võtmepositsioonil olevate inimeste tase järjest langenud“ (par. 8). Charltoni sõnul on „pehmete väärtuste“ kummardamine viinud selleni, et organisatsioonid ei otsi enam parimaid, vaid üritavad olla võimalikult mitmekesised. Teiseks on samast allikast pärinev rühmatöö kultus hägustanud individuaalse vastutuse ja kärpinud otsustusjulgust. Nii on Charltoni kinnitust mööda ka täppisteadustes olulised teadmised asendanud šarlataanne triviaalsus ja valelik mullipuhumine (nn „sotsiaalteadustes“ on sellest kohati kujunemas uus norm).”

Toon siia kõrvale ühe graafiku Kaupo Vipp’i raamatust „Globaalpohmelus” (1. trükk, lk 135)





Joonis 23. Meie arvukus ja meie Tasuta Lõunate kindlustamiseks ammutatava nafta hulk. Summaarses energiasisendis möödus nafta kivisöest ca 1965. Järgnevad 15 aastat olid ühiskondade kõrgeima ERoEI aeg ja ka suurima energiakasutuse periood ühe elaniku kohta. Leidsid aset Roheline Revolutsioon, Apollo kuuprogramm ja hulk muid tehnoloogilises mõttes põhjapanevaid hüppeid. Hiljem on energiahulk iga elaniku kohta langenud ja ka midagi Apollo-taolist pole enam suudetud korda saata.




ERoEI tähendab energeetilist kasumlikkust (Energi Returned on Energy Invested), mis saadakse lihtsa jagamistehtega. Kui 10 kalori hankimiseks kulutad 1 kalor, siis ERoEI on 10.  


Moraali ühiskonna toimivuse põhialuseks pidajale on inimese nimetamine pelgalt "üheks loomaliigiks teiste seas" uskumatu materialistlik künism ja nihilism. Inimene on kvalitatiivselt erinev just oma moraalsuse tõttu.
Sarnast tõrget tunneb humanist nende suhtes, kes ütlevad, et ühiskonda ei juhigi inimvaim.
Inimvaimu loovus päästab, kinnitavad nad. Ega kiviaeg lõppenud kivide lõppemise pärast, muigavad üleolevalt.


Energia, mida tarbib masin, on kümneid ja sadu kordi odavam kui energia, mida tarbib inimene. Ühiskonna arenguastet näitab üsna üheselt see, kuivõrd palju on seal (tööstus)masinaid. Suhteliselt tilluke Jaapan on oma tohutu robotiseerituse tõttu maailma Top 3 majandus.
Üks levinud indikaator, millega mõõdetakse ühiskonna arengutaset, on ka see, kui vähe töötab inimesi põllumajanduses. Jah, Mart Laar „hävitas” meie põllumajanduse, nüüd on meil põllumajandussektoris enamvähem sama pisike protsendike inimesi kui ELis keskmisena. Ja ikkagi toodetakse rohkem kui tarbitakse (aga äkki oli Konstantin Päts kapihomo või humanitaar, rsk)
Vabaks jäänud inimesed peavad rakenduse leidma mujal ja leiavad ikka neil erialadel, mida mehhaniseerida on raskem. Sõnakesel "tootlikus" pole ammu enam seda tähendust, mis oli tal kunagi ja mis ehk praegugi tavakeeles (midagi ainelist valmistama, töötlema).
Kas pankur on tootlik? Aga minister? Tero Taskila? Jurist? Kas Warren Buffet on tootlik?
Üldise efektiivsuse kasvu ehk pideva masindamise tagajärjeks ongi üha enamate inimeste suundumine ühiskonna komplekssuse haldamisse. Ka tippjuht on komplekssuse haldaja mitte mingi tootja, eks.


Tsiteerin siia veel ühe lõigu „Globaalpohmelusest”:
„Olemuslikud muutused inimühiskondade arengus on alati olnud defineeritud nende poolt kasutatavate energiaressurssidega [mitte Mõistuse Edusammude või seksuaalmoraaliga, eks - M.K.]. Selles osas oleme me läbinud mitmeid revolutsioonilisi arenguhüppeid alates inimliigi esialgsest, nö loomulikust staatusest looduses. Juba küttideks-korilasteks saamisest peale on neile hüpetele alati eelnenud revolutsioonilised muudatused meie poolt kasutatavate peamiste sisendenergiate liikides, hankeviisis, kogustes ning energiatõhususes. Vastavad muutused kajastuvad väga selgelt ka ühiskondlikus komplekssuses ja allsüsteemideks organiseerituses. Näiteks olid enne naftaajastu algust (vastavalt Census of England and Wales’i 1911. aasta statistikale) Suurbritannia elanikkonna tööhõives kolmeks kõige suuremaks tegevusalaks põllumajandus, söekaevandamine ja olmeteenuste osutamine. 2008. aastaks moodustasid kolm suurimat tööhõivegruppi müügipersonal, keskastme juhid ning pedagoogid. Silmatorkav on, et 100 aasta eest oli majanduse põhiosa rajatud inimeste vähekvalifitseeritud füüsilisele tööle, ning enamus põhitegevusaladest olid otseselt seotud ühiskonnale sisend­energia hankimisega kas toidu või fossiilse kütuse näol. Kuid tänaseks ei ole kõige olulisema suurusega tööhõivegruppidel ei energia hankimisega ega füüsilise tööga enam eriti pistmist. Põhitegevused on fokuseerunud ühiskonna komplekssuse haldamisele ja arendamisele kas otseselt (allsüsteemide vahel ressursside vahendamine ning süsteemide juhtimine) või kaudselt (kasvavale inimhulgale baasteadmiste vahendamine eluks süsteemis, kus on tohutu hulk unikaalseid erioskusi nõudvaid sotsiaalseid rolle, mille omandamiseks kulub nüüd 12 kuni 17 aastat, varem tüüpilise 3 kuni 6 õppeaasta asemel). Ühiskonnale sisendenergia hankimisel asendus inimtöö naftasajandi jooksul fossiilkütustel põhinevate tehnoloogiatega. Nii sai meie tsivilisatsiooni komplekssüsteemis viimase sajandiga ilmneda enneolematu kasv selliste allsüsteemide arvukuses ning osatähtsuses, mis meile täiendavat sisendenergiat ei tooda” (lk 54-55).

<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->(mõistuse edusammud ja insenertehnoloogiline leidlikkus on muidugi väga olulised, aga NB! see teave pole kuhugi kadunud ja seda on ainult ja ainult juurde tulnud. Ega ometi arvata, et Apollo ehitamise juhend läks kaotsi ja enam ei suuda seda keegi rekonstrueerida?)







Lõpetuseks toon väikse selgitava peatükk „Globaalpohmelusest”.
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
ERoEI kompleksses ühiskonnas
Arvestuse pidamine ERoEI üle oleks tehniloogilisele ühiskonnale
hädavajalik, et mitte ise kahjustada oma komplekssüsteemi. Suur osa
probleemidest majanduselus ongi tingitud kõige elementaarsemate
loodusseaduste eiramisest meie majandusotsuste langetamisel, kuid
majanduses tehtud vead mõjutavad negatiivselt kogu ühiskonda.
Ökoloogia, majanduse ja ühiskondlike süsteemide puhul võimaldab
füüsikaga arvestamine langetada õigesti otsuseid küsimustes, mille
puhul rahamajanduse loogikast abi ei ole – nagu meie lihtsustatud
küttepuu-sordi valiku näites. ERoEI näit on eelkõige kõnekas mitte 
oma absoluutväärtuste, vaid oma võrdlusvõimaluste tõttu. Samas
iseloomustavad igat Td süsteemi ka teatavad absoluutväärtustena
väljenduvad ERoEI näidud. Näiteks ei saa ATdS [st avatud mittetasakaaluline iseorganiseeruv termodünaamiline komplekssüsteem. Kõik elusorganismid on ATdS-id -M.K.] jääda ellu

viletsama ERoEI näiduga kui 1:1. See tähendab, et ta peab suutma
hankida kasutuskõlblikku energiat vähemalt samapalju, kui ta samal
ajal oma keha metabolismideks ja energiahankimiseks ära kulutab.
Tsivilisatsiooniks organiseerunud ühiskonnasüsteemile vajalikuks
ERoEI miinimumsuurusjärguks loetakse täna 3 (3:1), mis vastaks
ligilähedaselt agraarühiskondade elukorraldusele ja keskaegsete
tehnoloogiate tasemele.
Tööstustsivilisatsioon peab aga oma energiasisendite hankimisel
pidevalt arvestama, et soojusmasinate töö ERoEI ei ulatu üle näidu
0,3 (1:3) – aurumasinad, sisepõlemismootorid, soojuselektrijaamad
jms suudavad oma töötamise tulemusena anda meie eesmärkideks
kasulikku jõudu, elektritoodangut vms keskmiselt ca 30% ulatuses
oma sisendiks olevate energiakandjate kütteväärtusest. Ülejäänud
energia muutub kohe elukeskkonda väljutatavaks jääksoojuseks ning
hajub üldist entroopiat suurendades maailmaruumi. See tähendab, et
meie soojusmasinate käivitamiseks vajalike kütuste hankimisel peab
hankeks kulutatav energiahulk olema vähemalt kolm korda väiksem,
kui seeläbi hangitud kütuse energiasisaldus. Vastasel juhul on kütuse
hankimine masinaile energeetiliselt kahjumlik – selle jaoks tarbitav
energia oleks siis kasumlikum otse füüsilisse tööprotsessi rakendada.
Tüüpilistele soojusmasinatele keemilise kütuse hankimine peaks
seepärast üldjuhul rahuldama järgmise valemi tingimusi:
<!--[if !supportLineBreakNewLine]-->
<!--[endif]-->
ERoEIkütus = hangitud kütuseenergia kasulik (neto) osa / kütuse hankimise, töötlemise ja kohaletoomise energiakulu = 3:1=3


Kuid selleks, et me saaksime oma soojusmasinat tööle rakendada ja
kasutada, peab meil olema masinist, hooldustöölised ja -vahendid,
varuosad jms. Niisiis tuleb hankida vajalikud toormed ja energia,
tööjõud välja õpetada jne. Selle jaoks on vaja vastavat tootmist ja
koolitust, mis pole mõeldavad ilma haridussüsteemita, tervishoiuta,
rahanduseta, sise ja välisjulgeolukuta, laevanduseta, elektri-, side-,
maanteede- ja raudteedevõrguta, valitsushierarhiateta jne, jne, jms
loendamatute struktuurideta. Kõigepealt tuleb soojusmasin muidugi 
valmistada, milleks on vaja vastav tehas püstitada... Teisisõnu, me
vajame kogu tööstustsivilisatsiooni komplekssüsteemi terviklikku
toimimist, et saaks toimetada mingitki tööstustsivilisatsioonile omast
asjaajamist. Komplekssüsteemi koostisosadeks olevad, selle toimimiseks
hädavajalikud struktuurid, mis ise endi tarbeks energiat ei
tooda, tuleb meil samuti energiaga varustada. See tähendab, et meie
energiasisendid ei saa piirduda agraarühiskonna või soojusmasinate
tööks hädavajaliku ERoEI 3 väärtusega. Täna loetakse tööstustsivilisatsiooni
toimimisele hädavajalikuks ERoEI miinimumiks 8 ... 10.
Seega võiks moodsa ühiskondliku komplekssüsteemi minimaalset
energiatõhusust iseloomustav valem välja näha järgmiselt:
ERoEIkütus = hangitud kütuseenergia kasulik (neto) osa / kütuse hankimise, töötlemise ja kohaletoomise energiakulu = 9:1=9
Tegelik energiatõhusus on maailma erinevais piirkondades muidugi
erinev. Kõigi aegade rekordina arvatakse, et USA-s pidi ühiskonna
ERoEI-näit ajavahemikus 1965. kuni 1980. olema ligilähedal
väärtustevahemikule 18...20, mis otse loomulikult kajastus ka selle
ühiskonna konkurentsivõimes. Näiteks USA võimekuses kanda oma
hiiglaslike jõustruktuuride või kosmoseprogrammide kulutusi.







Joonis 16. Orienteeruv inimühiskondade ERoEI-näidu muutumine ajas. Inimeellase
puhul oli see samas suurusjärgus kõigi teiste omnivooridega. Tule ja tööriistade
kasutuselevõtt varajaste küttide-korilaste poolt pani ERoEI näidu kerkima ja kui
fossiilkütuste eelne arenenud agraarühiskond vajas püsimiseks enamat ERoEI näitu,
kui 3, siis tööstustsivilisatsiooni toimimiseks hädavajalik ERoEI on vähemalt 9.


Toonaseid saavutusi, kas või näiteks Apollo kuuprogrammide osas,
ei olegi enam korrata suudetud. Tänaseks on sisendite ERoEI tase 
langenud kõikjal, kuigi sisendite hankekogused on kasvanud. Nii või
teisiti, meie viimasel ajal kiirelt kahanenud ERoEI näit ei tohi kogu
tööstustsivilisatsiooni keskmisena jääda väiksemaks kui 9. Vaid sel
juhul saab säilida meile harjumuspäraseks saanud komplekssüsteem
tänasega ligilähedaselt võrreldaval tasemel oma tehnoloogiates,
eluviisides ja individuaalses inimheaolus. Madalama näidu juures
kollapseeruks meile harjumuslik globaliseerunud komplekssüsteem
märgatavalt madalama organiseerituse- ja tehnoloogiate tasemega,
palju vähem integreerunud ning oluliselt pisemateks osadeks.

Pangandus tegeleb rahaga. Raha on puhtalt inimeste vaheline asi. Kui meil oleks praegu rahanduskriis, siis oleks asjad kohe väga hästi. 




Ja see oli ainult energia. Ressursside lahjenemist, reostust ja ökosüsteemide kuhtumist siin ei mainitudki...
<!--[endif]-->
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 16:37 27 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
14. märts 2014Lingvistiline mets 
Kirjutatud enne Mikita saamist Tartu Kultuurikandjaks ja mõistagi ammu enne Kulka kirjandusauhinna võitmist. 
Ilmus ajalehes "Sirp" 14.03.2014







Geniaalne, Watson!


Valdur Mikita Lingvistiline mets Grenader 2013. 240 lk

Mihkel Kunnus




Ei mäletagi mõnda teist sellist raamatut, mis oleks kaasa toonud nii laiaspektrilise lugejaskonna nõnda üksmeelse kuid mitmehäälse tunnustuse. Tundub, et „Lingvistilise metsaga” (LM) on Valdur Mikital õnnestunud üsna isiklikult ja sügavalt kõnetada väga erinevaid inimesi, rahvsuslastest kosmopoliitideni, enesekesksetest teismelistest minatute askeetideni, pälvides positiivset esiletõstmist nii kümnetelt argiblogijatelt kui ka kõige autoriteetsematelt haritlastelt (nt Hasso Krull, Märt Väljataga, Marek Tamm jt).


1.
Kui kultuuriajakirjanduses praegu ilmnevad tendentsid veel üksjagu edasi ekstrapoleerida ning kujutleda ette olukorda, kus kriitik peab suutma arvustuse ühte (omadus)sõnasse ära mahutada, siis küllap valiksin antud juhul sõna „geniaalne”. Viimast eeldusel, et see on suurusest sõltumatu tüübimääratlus. Heaks näiteks raskustest, mis tabavad inimest, kes peab arvustama geniaalset teost, on Georg Henrik von Wrigthi võrdlev analüüs Oswald Spenglerist ja Arnold Toynbeest (rmt-s „Minerva öökull”, Vagabund, 1996, lk 75-135). 
Von Wright pole endas alla surunud ranget teadusretsensenti ja kirjutab: „Spengler ärritab vältimatult ka vähem asjatundlikku lugejat ohtrate vigade ja faktimoonutustega /.../ vähe sellest, et Spengleri seisukohad puhtalt filosoofilistes – kunstiteaduslikes ja metafüüsilistes – küsimustes on lubamatult ähmased ja ebamäärased, nad on mõnikord ka piinlikult diletantlikud. Häiriv joon Spengleri juures, mis on tõenäolikult tekitanud talle palju  vaenlasi õpetlaste hulgas, on tema peaaegu haiglane ülbus ja enesekindlus”. Toynbee on aga teinud tohutu mahuga korrektse ajalooteadlase töö, mis korjaks formaliseeritud teadusmõõdikutega ühe linnukese teise järel. 
Aga von Wright pole endas alla surunud ka vaimuaristokraati ja mõtlejat ning seega kuulub ta poolehoid selgelt Spenglerile: „Sõltumata sellest, mida arvata Spengleri seisukohtade tõesusest ja võrdlusest eri aegade kõrgemate kultuuriväljenduste vahel, peaks aru saama, et need äratavad alati mõtteid, on tihti tabavad ja mõnikord geniaalsed [see sobib hästi ka LM’i kohta – M.K.] Toynbee seisukohavõtud filosoofiast, teadusest ja kunstist ajaloonähtustena tunduvad mulle peaaegu eranditult triviaalsed” (lk 81).  


2.
LM’ist võib iga mõne lehekülje järel leida mõne väite, mida eraldiseisvana oleks raske vaadelda millegi muuna, kui megalomaaniasse paisutatud enesetähtsustusena, mis küll ei koondu autorinimesse, vaid jääb lahkelt rahvuse ja kodumaa juures pidama. LM’is on kümneid variatsioone väitest „Eesti on maailma kõige tähtsam ja erilisem koht”.
Mikita ei tekita endale Spengleri kombel vaenlasi seetõttu, et ülbuseni surmtõsisest prohvetist eristab teda eneseiroonia ja huumor ning sulge haarama ei ole pannud teda mitte kosmilistes mõõtmetes üleolekuveendumus, vaid pigem informeeritus olulisimatest globaalprotsessidest ning  üks „vaikne meeleheide, mis on oma olemuslikult laostav, kuid siiski kaunis” ning selle kõigega kaasuvalt teatud (isiklikum) tummuse ängistus – „viimane katse rääkida mitmiktajust inimeste keeles” (lk 24) – ja ühe Untergangi eelkuma, mis on kaugelt hõlmavam, pöördumatum ja faktilisem kui Spengleril, nimelt ökoloogiline kollaps:
„Praegu on toimumas maakera eluslooduse üks suuremaid väljasuremislaineid, mis on umbes tuhat korda loomulikust foonist kiirem. Suurte ajastute piire on alati märgistanud mastaapsed hingeheitmised. Võimalik, et uusaegkond, mis kestis dinosaurustest korilaseni, hakkab lõppema ja saabumas on täiesti uus ajastu – antropotseen” (lk 115). Sellega käsikäes käib globaliseerumine kui semiootiline tapatalgu (lk 39).
Kokkuvõtlikult võib öelda: „Me ületame praegu piirjoont, kus eluslooduse kadu ja kultuurikadu pole iial olnud nii suur kui praegu. Kaovad liigid, kooslused, maastikud, kaovad mõtteviisid, keeled ja kultuurid. Ilmselgelt ei ole see kokkusattumus juhuslik ning on alguse saanud inimesest. Rünnaku all on inimene kui bioloogiline organism ja mõtlev olend. Me sukeldume tsivilisatsiooni alateadvusesse ning keegi ei söanda ennustada, millega see missioon lõppeb”(lk 116). 
Aga selle – globaalprotsessidest informeeritule ammu teada oleva<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> – kuulutamine pole LM’i sisu, vaid eelkõige taust ja lähtepositsioon.


3.
Teatavate reservatsioonidega võib öelda, et LM’is on visandatud meie tuleviku elujõud ja elurõõm (ega fossiilküttel undava tööstustsivilisatsiooni lõpp pole maailmalõpp!). Tuleb muidugi rõhutada, et see elujõud ja elurõõm on hoopis teistsugune kui see, mis praegu domineerib. Tarbimis- ja reisimislustil, kõigel sellel linna- ja tööstustsivilisatsiooni ja heaoluriikide elujõul ja elurõõmul pikka iga enam pole ning neile, kellele nende hüvedeta ja naudinguteta elu täiesti mõttetu tundub, võib LM’ist optimismi ja eluindu leida küll.
Võib mõneti öelda, et LM’is on (taas)juurdumise rõõm, deglobaliseerumise ehk lokaliseerumise rõõm. On ju nii pikalt rõõmustatud vastupidise s.t. juurte käristamise ja globaliseerumismõnude üle: inglish, emigratsioon, „globaliseerumise krooniline tõbi” turism, banaan ja sushi, ja kõik muu, mis koha-tunnetust ja kohamälu kaotab ja kõhetab. Internet on (oma kaheldamatute hüvede kõrval) veelgi rohkem süvendanud tunnet, et asukoht üldse ei oma mingit tähtsust.
Humanistlikus inimkäsitluses on inimene täiesti lahus geograafilisest asukohast. Kuigi jumala surma järgselt on inimloomuse määratlemisel kirjutatud riiulite kaupa tekste (hea ülevaate saab näiteks „Vikerkaare” posthumanismi erinumbrist, 2012, nr 7-8), võib olla ette kindel, et geograafilisi piiranguid inimloomuse täpsustamiseks neis ei kasutata. Sama aprioorne on  eeldus, et inimisend algab sündimisega.
Need mõlemad seisukohad on väärad, aga pole vaja kuigi palju läbinägelikkust, et ära tunda sellele vastanduva „animistliku ontoloogia” lähisugulus II MS järgse Lääne kultuuri ülima tabuga – Blut und Bodeni võrsutatud imperatiivse pimetähniga. 
Sellisele lühinägelikule juuretuse eetikale tuleb lõpp, sest inimesel ikkagi on juured. Lihtsalt ta pole neid juba mõnda aega tunnetanud, sest need on transporditehnika abil hiiglapikaks venitanud. Nii pikaks, et siin Eestis ringi sibavatel inimestel on mõni palmijuureke Aafrikas, mõni tubakajuureke Lõuna-Ameerikas ja mõni teepuujuureke Aasias. Rääkimata neist võtmelistest „juuretusjuurikatest”, mis otsapidi naftas, või siis igasugused North-Streami taolised juured. Kui need pikad juurikad läbi raiutakse või kui need ära kuivavad, küll siis inimene hakkab jälle oma põliseid juuri hindama!
Mõistagi lokaliseerumise globaalselt kehtiv juhend saaks olla ainult kasutu lühiloosung. Seega võimegi LM’i sissejuhatusest lugeda, et see on raamat „eestlase igatsusest” (lk 7, minu kursiiv – M.K.) ning konkreetselt Eestist ja eestlastest on väga palju juttu.
Põlisjuurtega inimene on alati maailma keskmes, oma maailma keskmes.
„Kuna maailm tiirleb ümber meie, siis puudub eestlasel ka ruineeriv pettekujutlem päralejõudmisest” (lk 186).
See pole mingi enesekesksus, ammu hüljatud europotsentrismi kitsendus lausa estotsentrismiks vms. See on vaade juurtelt ehk kohalolija deiksis.


4.
Mikita ütleb kohe sissejuhatuse teises lõigus, et „[s]elleski raamatus olen välisele korrale eelistanud sisemist suminat”(lk 7).
Tähendab, ta eelistab väliste-objektiivsete tunnuste alusel süstematiseerimisele ehk teaduslikkusele mõistmist. Kui väljaspoolt lähenev teaduslikkus üritab suurendada kataloogimisprintsiipe, süstematiseerimisviise, avardada pilku, siis mõistapüüdja kaevub sügavustesse, kultuurikihistusse ürgsematesse ladestustesse, eelteadvuse ja intuitsiooni hämaraladesse. Hasso Krull nimetab ML’i arvustades seda teaduslikkuse piiratust Philippe Descola eeskujul „naturalistliku ontoloogia probleemiks”. Krull kirjutab: „Naturalistlik ontoloogia, mis valitseb niihästi loodusteadusi kui kogu tänapäeva Lääne kultuuri, eeldab täielikku pidevust füüsilisel, välisel tasandil, sellal kui sisemust omistatakse ainult inimesele ja see on täiesti individuaalne. Võime küll lõputult kirjeldada mandrite kujunemist, liikide tekkimist ja muid looduslikke protsesse, aga sisemiselt ei saa me neid kunagi mõista, lihtsalt sellepärast, et mandritel ja loomaliikidel ei olegi seesugust sisemust nagu meil. Naturalistlikule ontoloogiale vastandub animistlik ontoloogia, mis eeldab just sisemist pidevust, sellal kui füüsilisel tasandil on kõik olendid eraldi, individuaalsed. Nagu Descola Amazonase pärismaalaste juures elades viimaks taipas, tähendab see tegelikult, et nn loodusrahvastel polegi loodust, ja seega pole olemas ka looduse ja kultuuri vahelist piiri. Piirid asjade ja olendite vahel on alati kehalised, sisemuse tasandil võib aga toimuda kommunikatsioon, teineteisemõistmine inimeste, loomade ja vaimude ilmas.” (Vikerkaar, 10-11, 2013, Lugu mehest, kes kukkus oma sokiauku. lk 156). Mikita on „kogu oma naturalistlikust teadmistepagasist hoolimata täis ehtsat animistlikku kirge,” ütleb Krull.
Tõsi. Paraku mõistmise institutsiooni pole ning üha bürokratiseeruv ülikool jätab mõistmisele üha vähem ruumi ja soosib üha enam välisele keskendujaid. Akadeemilise monograafiana poleks LM’il mingit võimalust. Kogu oma naturalistlikust teadmistepagasist hoolimata.
Siiski on õigluse huvides vajalik teha oluline eristus akadeemilises pinnapealsuses ( nt see põhjusega paljukirutud bürokraatlikuse ja projektipõhisuse pealetung), mis on tunnetuslikus mõttes läbini negatiivne (majanduslik-tehnilises mõttes ehk mõneti paratamatu), teine aga see, mis iseloomustab Toynbeed võrreldes Spengleriga. See on lõhe, millele vihjab ka Ilmar Vene öeldes, et „„Õhtumaa allakäigu” esimese osa ilmumisest peale omandas Spengleri nimi sedavõrd kõmulise maine, et oleks suisa mõttetu soovida kõikvõimalikest oponentidest ammendavat ülevaadet. Õnneks seda polegi tarvis teha; võib ju ette kindel olla, et midagi lugemisväärset tolles kriitilisusele pretendeerivas kirjavaras ei leidu.”(Sirp 16.03.2012 Mann contra Spengler) Lühimalt: see, kes otsib „Õhtumaa allakäigust” faktivigu, ei saa põhilisele üldse pihta ja tõenäoliselt ei hakka saamagi, aga viimast on valgustus-humanistlikul ajastul väga ebaviisakas (ja ka kasutu) välja öelda. Pluss see, et mõistmine on täiesti formaliseerimatu, mistõttu bürokraatia läbi eluõigust saavas süsteemis täiesti kasutu mõõde.
Pärast „Tragöödia sünni” mahategemist Wilamowitz-Moellendorf enam vaimu kandjana arvesse ei tulnud, kuigi suureks õpetlaseks võis jääda ta elu lõpuni, märkis napisõnaliselt Thomas Mann. 
Üpriski kontsentreeritud sõnastuse võib leida ühe meie suurima mõistja Uku Masingu kirjast Jaan Kiivit seeniorile: „inimkond koosneb ikka veel egotsentrilistest lastest, kes õpivad tundma tavaliselt korduvaid ridu ja peavad seda teadmiseks. See toiming kuulub aga kasvu sellesamale astmele, millel õitseb kataloogimistõbi, inventariseering ja etikettidega varustamine”<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]-->
Uku Masingu hinnang ei jäta naturalistliku ontoloogia esindusdistsipliinist füüsikastki kivi kivi peale. Aga nii ongi hea, sest füüsika võimsuses praegu üldiselt ei kahelda, ning see võimaldab osutada olemuslikule erinevusele ilma masingliku hinnangulisuseta. Kui füüsik üritab tunnetada üha peenemaid „korduvaid ridu” (järgmine aste peaks siis olema: mis põhjustab massi põhjustaja ja millest koosneb Higgsi boson? Ikka on aga käsil see, kuidas saada ühte ritta kvantfüüsika ja relatiivsusteooria etiketid), siis mõistja (eeldefineeritud mõttes) üritab kaevuda üha sügavamale mällu. Seevastu füüsika objekt on aga mälutu, igaveses olevikus. 
Kas siis Toynbee või meie erudiidid (näiteks Marek Tamm või Rein Raud) ei tegelegi mäluga, ajalooga? Tegelevad, aga nad uurivad seda väljast poolt lähenedes, kultuuriliste artefaktide kaudu, enamasti lausa kirjalike tekstide kaudu, mis ei saa olla ju kuigi vanad. Tõsi, arheoloogid ja geoloogid võivad ajaskaala päris pikaks venitada, aga väljast poolt lähenemiseks jääb see ikka.
„Meie keha mäletab veel miljardi aasta taguseid aegu, mäletab muu hulgas ka seda, kuidas kauged esivanemad ürgookeanis ringi ujusid. Meie teadvus mäletab juba palju vähem ja märksa nooremaid asju kui keha. Keha mälu on omamoodi lühikokkuvõte elu tekkimisest, selle suurepärase mõtte peale tuli esimesena Karl Ernst von Baer. Meie kultuuris puudub paraku traditsioon, kuidas mõistlikul moel ühendada evolutsiooni ja kultuurilugu.”<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]-->(lk 114)
(Eh, Valdur, loomulikult on Sul õigus, aga nagu sa isegi aru saad, kehamälu ja selle lugemispraktikaid – näiteks sünesteetilist jalgrattasõitu või Välgi metsi nagu Sul – ei saa Sa kirjutada ühtegi akadeemilisse viitestikku.)
Mikita raamatud on paljus olnud katse – väljendun nüüd väga umbkaudu – leida keel, mille abil rääkida evolutsiooni ja kultuuriloo (fenomenoloogilisest) ühendusest, samuti (ideosünkraatilisest) sünesteetilisest maailmatajust.
„Metsiku lingvistika” (Grenader 2008) eelviimases peatükis hakkas Mikita „jonnakalt arendama üht võimalikku sünesteetilist märgisüsteemi, kuid see muutus viimaks nii krüptiliseks ja segaseks, et kaotas igasuguse mõistuspärase sideme maailmaga, mille kirjeldamiseks see algselt mõeldud” (LM, lk 24).
LM on „selles äparduste seerias neljas ja ma loodan siiralt, et sedakorda viimane katse rääkida  mitmiktajust inimese keeles”(lk 24)


5.
Inimene, kes on võtnud endale sellise ülesande põrkub varem või hiljem tunnetusliku probleemiga – mil määral on mingi (introspektiivselt tuvastatud) fenomen universaalne, üldinimlik ja mil määral puhtisiklik.
Mäletan, kui väga mind jäi kummitama Mary Ellmani vastus süüdistusele, et naised võtavad kõike nii isiklikult: „Minu meelest võtavad mehed kõike nii ebaisiklikult. Kui neid haavata, teevad nad sellest Boyle’i seaduse!“
Olen nimetanud selle ängi, mis tekib hirmust, et üldinimlikuks on üldistatud mingi puhtisiklik omapära, idosünkraatiline sattumus, originaalsusängiks või unikaalsusängiks (inglise keeles võiks see olla nt anxiety of idiosyncrasy). 
Paarismõiseks (või õigemini vanemmõisteks) on loomulikult Harold Bloomi mõjuäng (anxiety of influence), poeedi painav „õudustunne võimaliku avastuse ees, et ta on kõigest koopia või jäljend“.
Jaanus Adamsonil oli kunagi päris pikka aega blogimotoks Freudi tsitaat: mul on alust arvata, et ma ei erine oluliselt teistest inimestest. Hirm, et Mikital seda alust pole, kumab nii mõneski kohas ML’is (pealgi on see reflekteerivale inimesele raske tunnistada, sest oma erilisuse ja mõistetamatuse väljendamine on ähvardavalt sarnane teismeea kõige piinlikumate tahkudega).
Inimesele, kes üritab mõista inimese sisemaailma üldisi seaduspärasusi, on kindlustunne oma (sisevaatluste) ebaunikaalsusest vägagi vajalik. Nii ütleb ka Ene Vainik maryellmanlikult, et üks  „raamatut läbiv motiiv on autori enda sensoorsete eripärade rõhutamine ja tihti ka nende kriitikameeleta üldistamine rahvuslikku või koguni üldinimlikku mõõtmesse” („Mine metsa!”, Keel ja Kirjandus, 2014, nr 2).
Seega pole karakteristik „geniaalne” sugugi ühemõtteline positiivsus. Uku Masing protestis näiteks sellise tiitli vastu päris raevukalt. Öelda, et keegi on geniaalne, tähendab öelda, et ta pole meie hulgast ja meil puudub tema mõistmise kohustus. Selline superlatiivne tunnustus muudab mõistmiskohustuse parimal juhul distantseerunud imetluseks.
W.H. Auden esitab luuletusele muuhulgas sellise üldnõude: „see peab ütlema mi­dagi tähtsat meile kõigile ühise tõeluse kohta, ehkki seda nähakse ainulaadsest perspektiivist. Luuletaja öeldut ei ole kunagi varem öeldud, aga kui see on kord juba öeldud, siis tajuvad lugejad öeldu kehtivust ka iseenda jaoks“. Originaalsusäng oleks loomulikult hirm, et öeldu ei kehti kellegi teise jaoks (või vähemasti mitte kuigi paljude jaoks) peale ütleja.
„Eestlane tunneb ennast paremini oma määratlematus reduplikatiivide maailmas, mis annab asjadele isikupärase tunnetusliku lõtku” – kas ikka eestlane või kõigest Valdur Mikita?
Mõistagi saab sellest kõhklusest üle hea usu ja usaldusega, ehk millegagi, mis tõsikindlust ihkavale vaimule vastuvõetamatu, saati formaliseeritud teadusbürokraatiale. 
Seepärast on ka mõistetav, miks „[k]ogu tänapäevane arusaam sisekõnest on ikka veel suuresti Lev Võgotski varsti juba sajandivanuste ideede üle- ja ümberkirjutus” (lk 205).
Ja võimele muuta oma sisekõnet panustab Mikita palju. „Autokommunikatsioonis toimub see nõiduslik puudutus, mille käigus keel muutub kultuuriks” (lk 204).
Ühe suure lõime ML’ist moodustavadki arutelud autokommunikatsioonist. Laadilt on need esseistlikud, sest„[ž]anrina on esseistika kõige lähemal metsikule mõtlemisele. [...]Humanitaarteaduse põhižanriks on jäänud ikka vana hea esseistika”(lk 64) .
No nüüd juba pigem humanitaartunnetuse, mitte humanitaarteaduse.


6.
Veebruari keskpaigaks oli LM’i müüdud üle kolmetuhande eksemplari ja poodidesse ilmus neljas trükk. Iseärnis žanrit arvestades on see väga suur arv. Kuigi tuumakam osa LM’ist on vahest paras semiootika ja kultuuriteaduste kraadiõppuritele pureda, on Mikita osanud kirjutada nii humoorikalt ja lustlikult ning nõnda mitmekihiliselt, et nauditav on see ka vähesema haridustaustaga inimestele. Võib öelda, et Mikita on osanud pealiskihil luua midagi, mida tavapärase üldhumanistliku meelelaadiga haritlasel tihti raske ettegi kujutada – läbinisti positiivse rahvusluse, mis ei ole vastanduv, rassistlik, ksenofoobne jms, vaid konstruktiivne ja eneseusku ja eneseväärikust süstiv. Mikita räägib vonnegutliku muigega tõsistest (ja lausa süngetest) asjadest, ent teeb samal ajal eestlasele hella pai, milles ei puudu ka soojalt sisenduslik amor fati (mis on nõnda erinev Spengleri jäise heroismiga kõmisevast – „Kes ei taipa, et selles suhtes ei saa midagi muuta, et tuleb tahta seda või üldse mitte midagi, et tuleb armastada oma saatust või langeda ahastusse elu ja tuleviku pärast...”), mille võtab väga täpselt kokku eestikeelne sõna kohanemine. Kummatigi on rahvuse teema raamatu enda seisukohalt üsna teisejärguline ning sattumuslik lokaalsus ja koduloolisus on orgaaniliselt põimitud nii globaalsete protsessidega kui ka üldinimlike universaalsustaotlustega tunnetuslikul tasandil. Oma parimates kohtades on Mikita saavutanud haruldase sünteesi seest- ja väljastpoolt lähenemises (inim)elule, mille eelduseks on väga sügav kultuuri ja looduse (st bioloogia) mõistmine. ML hõlmab kõige muu hulgas palju inspireerivaid miniesseesid ning lõpuni avamata ja mõtlemata välgatusi, mis teevadki sellest raamatu, mis on just „nagu lõpmatusse avanev kuur, mille tagasein on ära kukkunud”(lk 7).




<!--[if !supportFootnotes]-->


<!--[endif]--> 

<!--[if !supportFootnotes]-->[1]<!--[endif]--> Hea ülevaate saab näiteks Kaupo Vipi raamatust „Globaalpohmelus” (rohkem tööstustsivilisatsioonile keskenduv) ja Clive Pontingi raamatust „Uus maailma roheline ajalugu” (antropotseenikesksem).


<!--[if !supportFootnotes]-->[2]<!--[endif]--> Kiri toodud lisana Arne Hiobi doktoritöös „Uku Masingu religioonifilosoofia põhijooned“. TÜ Kirjastus, 2000.
<!--[if !supportFootnotes]-->[3]<!--[endif]--> II MSi üks suuremaid intellektuaalseid kahjusid näibki vahel olevat igasuguse fülogeneetilise (Blut!) ja epigeneetilise (Boden!) mõtte üliallergiline väljamine inimkäsitlusest. Selle humanistlikud järelmid on idealismini positiivsed, aga sellega sugulustuv ökoloogiline kanapimedus nüüdseks juba lausa hukutav.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:48 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Kus koeb palgalõhe 
Ilmus ajalehes „Postimees” 01.02.2014


Kus koeb palgalõhe?


Mihkel Kunnus


On laialt teada, et Eestis on viimase paarikümnel aastal kõikunud naiste ja meeste palgaarinevus 20-30% vahel. Eesti Statistikaamet kasutab rohkem parameetreid kui Eurostat ja tema saab umbes 5% väiksema erinevuse. Juhan Kivirähk kasutas kord näitlikustavat kujundit – keskmisel naistel tuleb 101 päeva rohkem tööl käia kui keskmisel mehel, et teenida sama aastapalk. Ebaõiglus! Kes on süüdi?


Marianne Mikkolt ilmus hiljuti hea ülevaade hetkeseisust selles vallas (PM 24.12.2013 „Palgalõhega tuleb tegeleda”), ometi on seal tõrvatilgana (parteipropagandistlik) demagoogiline lapsus: „Sotsiaaldemokraadid väidavad, et Eesti naise õigus on täpselt sama töö eest saada mehega täpselt sama palka”. See ei ole Marianne Mikkost kuigi aunaiselik.
Sest kes teab kedagi, kes teab kedagi, kes väidab vastupidist? Saati parteiprogrammis! 
Isegi kui me leiame mõne kõige reaktsioonilisema  patriarhaalse šovinisti ajaloo prügiskastist mööda pudenenuna, siis nende nõue on reeglina ikka see, et naine püsigu kodus ja kasvatagu lapsi, aga mitte see, et naise, kellel siiski on palgatöö, peaks sama töö eest mehest vähem palka saama (ajaloos on selliseid juhtumeid olnud, aga vaba kapitalism kaotas need kiiresti, sest tööandja on alati huvitatud võimalikult odavast tööjõust st odavad naised tõrjusid mehed tööturult välja).


Kui heidame aga pilgu ajalukku, siis peame tõdema, et see, mille üle õigupoolest muretsetakse, on palgalõhe liiga aeglane vähenemine (võrreldes teiste EL’i liikmetega). Palgalõhe on olnud kogu aeg ja veel mitte kuigi ammu tagasi lausa nii ränk, et sellest on kummaline rääkidagi. Hea sissevaate võib saada feminismi kullavaramusse kuuluvast Virginia Woolfi esseest „Oma tuba” (1929, e.k. 1997). Seal mainib ta muu hulgas, et sellest pole veel poolt sajanditki kui naine võis hakata seaduse järgi üldse isiklikku raha omama.
Selles punktis on veel eraldumatult koos kaks probleemi, millest üks on enamvähem täielikult lahendatud, aga teine – sugugi mitte vähem oluline! – märkamatuks unustatud. 


Esimene on sooliselt diskrimineerivad seadused. See probleem on enamvähem täielikult lahendatud (näiteks soolised eristused on veel sõjaväe ja abieluga seonduvas).


Teine on palju üldisem ühiskondlik protsess. Nimelt see, mil määral on tehtava töö tulemus rahaliselt vahendatud. Sest ega inglise naised siis 19. sajandi lõpuni käed rüpes istunud! Nad tegid kõvasti tööd, aga see ei konverteerunud (otseselt) rahaks (nende endi kätte). Ometi on just selles protsessis väga palju tänapäeva probleeme. Üldisemalt siis selles, mil määral inimese elufunktsioonid vahendatud rahaga. 


Kui heidame nüüd pilgu kodumaale 19. sajandi lõppu, näiteks A.H. Tammsaare isatallu, siis näeme, et isegi maksukoormusest tasuti vaid näpuotsake rahas, muidu ikka teopäevades ja talusaadustes. Lühimalt: vaid väga väike osa toonase (maa)inimese elutoimingutest oli vahendatud rahaga.
On täiesti arusaadav, et sellisele inimesele oleks jutt mingitest „tasustamata majapidamistöödest” kõlanud sama sõgedalt kui kuulda kedagi kaeblemas, et ta ei saa oma pee pühkimise eest raha – majapidamistöö ju seegi. 


Ei ole raske näha, et sellest ajast edasi, käsikäes linnastumisega on üha rohkem elutoimingutest raha vahendatud, seda juba niivõrd, et selle totaalsust loetakse iseenesestmõistetavuseks, nõnda, et puhtast rahalisusest pärineb ka tänapäeva kaksainsuslik ülipuuslik Püha Majanduskasv ja Püha SKP. 


Ometi on just selles protsessis aset leidvad kiiruserinevused võtmelised väga paljude ühiskondlike ebaõigluste kujunemisel. Väga sümptomaatiline on ka selline mõiste nagu „riiklik emapalk” –  miski, mis Vargamäel oleks kõlanud sama mõistuspäraselt kui „riiklik seedimispalk”. See viitab kahele asjale. Esiteks sellele, et elutoimingute rahaline vahendatus on jõudnud reproduktiivprotsessi, ja teiseks, et see on selge soolise disproportsiooniga. 


Kasutasin just nimelt mõistet emapalk, mitte vanemapalk, sest viimane on antud juhul probleemi tuuma kinni kattev halb kosmeetiline võrdõiguslikkus.
Keelekosmeetilse vigurdamisena võib tunduda ka lihtsa sõna „palgalõhe” asemel öelda kantseliitlik monsturm „sooliselt ebavõrdne rahalise vahendatuse aste elutoimingutes”, aga selle lohe seletuslik jõud on jällegi samavõrra suurem. 


Elutoimingute rahalise vahendatuse erinevust märkamata võib hõlpsalt teha mitmeid ehtmajandusteadlaslikke möödalaske. Näiteks Andres Arrak kirjutab järgmist:
„Kõik need, kes väidavad, et nad ei saa lapsi teha, kuna elu on kallis, tööd on vähe, pood ja postkontor asub kaugel, nagu ka kool ja lasteaed, koolitarbed ja vahetusjalatsid on kallid ning üleüldse ei ole turvaline jne - need lihtlabaselt valetavad. Lapsed ei sünni heast elust. Kõige rohkem lapsi sünnib naise kohta Nigeris (7,68), Ugandas, Malis, Somaalias, Burundis, Etioopias ja Zambias.” (ERR 24.07.2012  „Lapsed on tõeline rikkus”)


Jah, kas pole paradoks, mõnel maal toidetakse ja kaetakse vähem kui 19 eurose kuusissetulekuga seitse last, meil ei saada ühegagi hakkama. Ometi on lihtne näha seda, et see, mis A.H.Tammsaare isatalus oli võimalik – kasvatada mõne kopikaga 12 last –  pole kuidagi võimalik tänapäeva Eestis, kus praktiliselt kõik elutoiminguid on vahendatud rahaga, alates söögist ja kehakatetest lõpetades liikumisvajaduse ja prestiižtarvikutega. Mõtleks – (palgalõheta!) pügmeedel pole üldse raha, aga ikka saavad lapsi! Küll vast neil on ikka moraal ja aated!
Sestap ongi üpris piinlik vaadata, kuidas noorte inimeste niigi valulist kohanemist (ja mujale kohanemist!) ülimastaapsete sotsiaalsete protsessidega püütakse ravida seksuaalmoraali, trikoloori lehvitamise, eelarve tasakaalushoidmise või mõne muu naiivmaagilise riitusega.


Iseenesest mõistatavaks peame ka seda, et mida rohkem elutoiminguid on vahendatud rahaga, seda majanduslikult arenenum on ühiskond. Need nähted käivad tõesti käsikäes, sest on ilmne, et ilma rahata oleks mõeldamatu üha suuremaks ja spetsialiseerunumaks keerustuv tööjaotus – üks majandusliku efektiisuse põhieeldusi.


See protsess tungib ka soolisuse ürgkodusse – perekonda (viljatutel pole sugu!). Ka perekondlikud funktsioonid spetsialiseeruvad ja saavad üha rohkem rahaga vahendatuks. Lasteaia ja kooli teke ning viimaste pöörane keerustumine on hea näide sellest, kuidas üks perekondlikke põhifunktsioone ja elutoiminguid – laste kasvatamine ja õpetamine – on muutunud üha rohkem rahaga vahendatuks ja üha spetsialiseerunumaks. Karl Ernst von Baeri ajal puutus laps enne iseseisvaks saamist kokku vahest poole tosina õpetava isikuga (vanemad ja vanavanemad, võibolla kirikuõpetaja ja mõni veel), tänapäeva täiskasvanu on ellu astudes puutunud kokku nii paljude kasvatusspetsialistidega, et vaevalt neid mälu järgi kokku loendada suudab.


Dostojevski on öelnud, et raha on vermitud vabadus. Ja kahtlemata pole üksikindiviid iial olnud vabam kui jõukas liberaalses demokraatias. Indiviidi vabadus tähendab tema võimalust valida. Siin on ilmeb veel üks soolise võrdõiguslikkuse paradokse.
Enamik feministe ja võrdõiguslasi lähtub veel tänapäevalgi igandlikust ja essentsialistlikust arvamusest, et keskmise naise tahtmised ja valikud on samad mis keskmisel mehel ning see, kui mehi on kuskil rohkem, on selge märk diskrimineerimisest ehk võimaluste soolisest ebavõrdsusest. Usutakse, et mehed ja naised asetavad oma isiklikus Maslow püramiidis pere ja karjääri samale tasemele, ning võrdsete võimaluste korral oleks kõikjal sooline suhtarv 50:50. See pole rumalam, kui arvamus, et tantsuringid diskrimineerivad mehi – neid on seal alati vähem!


See on ka koht, kus tuleb sisse moraal. Moraal on ühiskondlik nähtus. Mõningate mööndustega võib öelda, et moraalsena tajutakse seda indiviidi, kes tahab neid tahtmisi, mis on ühiskonnas seal domineeriva moraali järgi õiged tahtmised. Näiteks võrdõiguslikus ühiskonnas tajutakse moraalsetena neid, kes tahavad võrdõiguslikkust toetavaid asju. Neid, kes ei taha, tajutakse amoraalsetena ja nende kallal moraliseeritakse. Lühimalt: indiviidi tahtmisi saab mõjutada.


Näiteks Saksamaal on 40% kõrgharidusega naisi lasteta, karjäärile pühendunud ja Saksamaa majandus EL’i võimsaim.  


Võtan nüüd ühe juhusliku, kuid küllalt tüüpilise näite, persooniloo „Advokaat Silja Luide jättis töö ja hakkas toidublogijaks” (EPL 26.01.2013). Selle avalõik on järgmine:
„Hästitasustatud juristitööst väsinud noor naine võttis kätte ja hakkas püsitöökohata toidublogijaks. „Nagu linnuke oksal,” iseloomustab ta oma praegust elu.”
See on midagi, mille kohta ma ütleks – tüüpiline kudev palgalõhe.
Noor (33a) edukas tippspetsialist jätab oma kõrgepalgalise töö ja hakkab tegelema sellega, millega tahab – toidublogimisega! Ning seda serveeritakse kui õnnestunud ja õiget elu, kui eeskuju! 
Taolised reeturid tuleb halastamatu avaliku hukkamõistuga kõrgepalgalisele ametile tagasi peksta! Samuti tuleks praegu sõimata kõiki neid, kes kobivad nagu lambad õpetajateks ja hooldajateks, õdedeks ja lasteaaiakasvatajateks, mitte ei torma kõik-või-mitte-midagi mentaliteediga ettevõtlusesse. 
Mehi on traditsiooniliselt survestatud dilemmaga, kas oled Mees või luuser. Seega, kui tahame, et naisi oleks tippjuhtide hulgas sama palju kui mehi, tuleb neile anda selge signaal: iga naine, kes ei püri tippu, kes end läbipõlemiseni ei piitsuta, on luuser.


Moralist peab endale sihiks võtma ei midagi vähemat, kui seda, et kasvatada igasse naisesse samasugune sisemine piits, mis vemmeldab pidevalt „Ma tahan! Ma suudan! Minu jaoks pole piire!”.  Kui see õnnestub saabub võrdne sooline suhtarv ka tippjuhtide hulka. Ja ettevõtjate ja valitsejate hulka. Ja narkomaanide, purjus peaga üle järve ujujate, enesetapjate ja mõrvarite ja prükkarite hulka. Mehi ja naisi saaks olema võrdselt ka abikoolides, hullumajades ja vanglates. 
Ja surnud palgalõhe kuivaks ristil, okaskroon mädanevas pääs.




Postitaja: Mihkel Kunnus kell 12:46 6 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 


8. märts 2014Uus kaaneline 






Eessõna asemel


Nii nagu iga kogenud kindral teeb ettevalmistused eelmiseks sõjaks, nii on ka see sissejuhatus mõneti järelmärkus eelmisele esseekogumikule – „Minu eugeenika saladus” (Jumalikud Ilmutused 2012). Teeksingi siin paar märkust „Minu eugeenika saladuse” (MES) vastuvõtu kohta, sellised, millele julgen oletada mingit suuremat üldistusväärtust.


Esiteks: tekstid on saanud tagantjärele üha kaalukamaks, tihti disproportsionaalsuseni. See on omamoodi vastupidine protsess sellele, mida kirjeldasin essees „Humanismi õnnetusi” (MES lk 9-19). Osutasin seal sellele, et kirjandusse tulijate puhul hakkab retseptsioonis „üha suuremat rolli määrama autori potentsiaalsus, st noore inimese kirjutatud mannetu käkerdis pole lihtsalt väga armetu teos, vaid võimaliku klassiku potentsiaalne esmasammuke ning see kujutlus annab sellele sära, mille varjus staažika kirjaniku keskhea teos ei vääri eriti tähelepanu: noor kirjanik on klassiku võimalikkus, aga keskealine kirjanik on luhtunud klassik” (lk 16).
Mulle esitati palju küsimusi ja etteheiteid stiilis „miks [Kunnus] oma põhjaliku teadmistepagasi ja muljetavaldava referentiivse tsitaadikogumikuga ei pöördu tõeliselt kaalukate teoste poole, miks ta ei kirjuta näiteks Dostojevskist või Kunderast, või siis Eesti küpsetest autoritest – Ene Mihkelsonist, Tõnu Õnnepalust või miks mitte Indrek Harglast?” (Andres Mets „Kas tekstil on sugu? ehk Ekspeditsioon autori aluspükstesse” Sirp, 17. XII 2010)”. 
”Kunnus tundub poksitermineid kasutades liialt vastaseid valivat. Mis viga noorkirjanikest tundlejaid tümitada, ehk oleks aeg võtta käsile lüürilised suurkujud, kas või Jaan Oks, Mati Unt; vaadelda noorkirjanike egoretoorika asemel Nietzsche „Ecce homo’t” ja Kivisildnikku?” (Leo Luks „Kriitilise kriitka kriitika” Sirp, 14. III 2013) 
Berk Vaheril on üha kummastavam „vaadata, kuidas toonasest minust justkui rikkalikuma lugemusega  arvustajad kulutavad end ebaküpsete kirjanikuhakatiste pilastamisele” („Kriitik(a) arenguvestluse järel” Sirp 3. XII 2010).
Ikka kohtan MES lugejate peavangutusi, et tunnustatud ja auhinnatud kriitik materdab debütante ja noorkirjanikke. See optiline pete. Nii nagu noore inimese teosesse saab sisse lugeda kujutluse autori hiilgavast tulevikust, saab autori käesoleva staatuse projitseerida tema noorusesse ning see võib jätta tema motivatsioonistikust tõepoolest veidra mulje. Lühimalt võiksin selgitada nõnda: Igatpidi tunnustatud ja auhinnatud kriitik Mihkel Kunnus pole ühtegi debütanti ega noorkirjanikku arvustanud, Mikk Pärnitsa „Hundikutsikaeetikat” (mu debüütarvustus) arvustas täiesti tundmatu semiootikatudeng ja seda sõna otseses mõttes koolitööna (ma sain selle eest hinde ja kaks ainepunkti).
1618. aastal ei alanud Kolmekümneaastane sõda, siis algas mingi sõda ja alles kunagi palju hiljem osati nentida, et seal võis näha kolmekümneaastast sõjalist pidevust, mida oleks paslik nimetada Kolmekümneaastaseks sõjaks.

Teiseks. Sageli võis ka kohata märkusi stiilis „Kunnus on paljulugenud ja erudeeritud, aga temaga ei pea nõustuma”(vt nt Martin Luiga „Kunnuse lugemine” Vikerkaar 10-11, 2012; Vahur Afanasjev „Nädala raamat: legaalne kultuurieugeenika” Eesti Ekspress 28.X 2012). Loomulikult sisaldavad kõik mu esseed ka kohti, kus on tehtud valikuotsus, mis võiks samahästi olla mõni muu, ning ma ei taha väita end eksimatuks, aga sageli tähendas see märkus, et „ei pea nõustuma”, sootuks sümptomaatilisemat asja. See on nimelt ajastuliku moraali kinnitus, konkreetne aktualisatsioon moraaliprintsiibist: viimsena on epistemoloogiline autoriteet igal inimesel endal, seega mitte keegi ei pea mitte kellegagi nõustuma. See hoiak on põhjalikumalt lahti kirjutatud Charles Tylori suurepärases essees „Autentsuse eetika” (Hortus Litterarum 2000, tõlkinud Märt Väljataga), tsiteerin algust:
”[Allan Bloomi teos The Closing of the American Mind] võttis tänapäeva haritud noorsoo karmi kriitika alla. Nende eluvaate peamiseks tunnuseks osutus üpris pinnapealne relativism: igaühel on omad „väärtused” ja nende üle ei saa väidelda. Kuid Bloom täheldas ka, et see pole üksnes epistemoloogiline seisukoht, arusaam mõistusega haaratava piiridest; see on ka kõlbeline hoiak: teise väärtusi ei tohigi vaidlustada, sest need on teise mure, tema valik, millest tuleb lugu pidada. Niisugune relativism põhineb osalt vastastikuse austuse põhimõttel” (lk 21).
Pole raske mõista, et sellise moraalse hoiaku edasiarendus nõuab peagi keeldumist igasugusest objektiivsuse võimalikkusest – kogu tunnetussfäär taandatakse võrdõiguslike indiviidide võrdsete arvamuste ühismõõdutuks platooks, kus teadmine kui arvamust aksioloogiliselt ületav kognitsioon on põhimõtteliselt võimatu. Intellektuaalide sekt on alati tajunud iseenesestmõistatavana, et mõistuslikule argumendile ei saa ega tohi vastu vaielda, sellega peab nõustuma, sellele peab alluma. Ent need, kes ei kuulu sellesse sekti, need, kes on loomult „epistemoloogilised demokraadid”, need tajuvad igasugust paremini teadmist agressiivse allutuskatsena, ebamoraalsusena, jultumuse ja barbaarsusena.
Nii peabki iga diskussioon manduma erinevate, aga võrdsete arvamuste raportiks. Igaüks teatab oma arvamusest, neid respekteeritakse vastastikku viisakalt, sest kritiseerimine, argumenteerimine ja kõik muu, mis võiks viia ühe seisukoha (loe: arvamuse) ülimuslikkusele teise suhtes, on antidemokraatlik amoraalsus. Kuna arvamus on isiksuse väljendus ehk isiksuse osa ja isiksused on teadupärast võrdsed, siis on ka arvamused võrdsed. Punkt.
Ja häda sellele, kes seda kõlbelist positsiooni kõigutab!
Patuks osutub ka tsiteerimine, sest see on enese isiksusest vabatahtlik loobumine, võrdsusideaali eituse masohhistlik ja suitsidaalne vorm – mida sa tsiteerid, kas sul oma mõtteid polegi!


Hannah Arendt ütleb, et Platoni arvates olid üksikasjalikud kirjeldused teispoolsuses saadavatest tasudest ja karistusest „lihtsalt suurepärane vägivallatu vahend, mille abil võis panna kuuletuma inimesed, kes mõistuse sunnile ei allunud” („Mineviku ja tuleviku vahel. Harjutusi poliitilise mõtte vallas” Ilmamaa 2012, lk 137)
Jah, ei pea nõustuma ka Platoniga ega Arendtiga. 


Lõpetuseks üks mälestus Jakob von Uexküllilt (raamatust „Omailmad”, Ilmamaa 2012, lk 69):
„Ühel rahvusvahelisel füsioloogide kongressil 19. sajandi lõpul juhtus kord järgmine ühtaegu nii muhe kui ka tähendusrikas lugu. Ajend oli tühine. Tegemist oli ühe elektrilise ärritusaparaadi võngete arvu määramisega. Professor W., venelane, väitis, et võngete arv olevat nii suur, et inimese kõrv ei suutvat seda enam tajuda. Talle vaidles vastu professor K. Bernist, et tema olevat heli kuulnud. Seepeale tegi professor W. kongressile ettepaneku nimetada seitsmeliikmeline komisjon, kes peaks häälteenamusega määrama, kas professor K. kuulis heli või mitte. Professor K. tõusis pooleldi vihaselt, pooleldi lõbustatult ja ütles: isegi siis, kui kogu kongress otsustaks ühehäälselt, et ta ei kuulnud heli, ei muuda see tõsiasja, et ta seda kuulis. Koosoleku president, kellel jooksid naerust pisarad mööda põski alla, kuulutas: teaduslikul kongressil ei saa ei arvamuste ega ka mitte tõsiasjade üle hääletada. Professor W. ettepanek sumbus üldisesse naeru. Professor W. ei olnud üldsegi mitte tähtsusetu uurija. See, mis asetas ta oma kolleegiga täielikku vastasseisu, oli midagi hoopis muud – ta oli läbi ja lõhki demokraat ning elas veendumuses, et enamus suudab igal juhul tõe leida. Siin põrkus demokraatlik veendumus kokku moodsa teaduse aristokraatliku maailmavaatega ja lükati naeruväärse eksitusena tagasi”.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 10:46 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
7. veebruar 2014Hierarhiast ja stereotüübist 



„Müürileht” küsis 3000tm arvustust Tiiu Kuurme artikli kõrvale, mis käsitles soostereotüüpe koolis. Kui sissejuhatus valmis sai, oli 3300tm ette tiksunud. Need on järgmised:


Hierarhia sünd õigluse vaimust




On kahte sorti õiglust. Üks, mis kõigile võrdse mõõduga jagab, ja teine, mis igaühele tema enda mõõduga. Esimese musternäidiseks on riigieksam – sooritajast on lahutatud maha kõik individuaalsed omadused, on ainult kood, ei ole maad ega linna, sugu ega vanust. Ja eksam on kõigile täpselt sama.
Teise õigluse leiame lasteaiast, kust see praegu ka hooga järjest vanematesse haridusastmetesse on levinud ja levib – igaühte tuleb hinnata tema enda eelmise arenguastme taustal, igaühte tuleb hinnata  maksimaalselt individuaalselt.
            Tänapäeva individualistlikus ühiskonnas oleme harjunud kordama, et oleme inimestena kõik võrdsed ja võrdväärsed ja iga indiviid on väärtus. Iga indiviid tuleb tema  annetes maksimaalselt välja arendada. Nii tundub teine õiglus enamasti spontaanselt sümpaatsem.
Sellega on kaks suurt probleemi. 
Esiteks, see ülistatud individuaalsus huvitab meid ainult erasfääris, seal, kus oleme harjunud vaatlema igaüht väärtusena iseeneses. Niipea, kui lähme avalikku sfääri, kus valime detaile ühiskondlikku masinavärki, huvitab meid ainult esimene õiglus – omadused, millest nende on individuaalsus maha lahutatud. Näiteks kuidas me otsime õpetajat? Me loetleme kimbu omadusi, mis tal peavad olema ja kõik. Meid ei huvita põrmugi selle indiviidi isiklik arengulugu. Isiklikus arengus languse teinud karismaatiline eksprofessor on võrreldamatult parem valik õpetajaks kui isiklikus arengus meeletu tõusu teinud kompulsiivne eksheroiinik, kes nüüd suudab piirduda mõõduka vägivaldsuse ja alkoholiga.
            Teiseks, efektiivsus ja ökonoomia – ainelise maailma vääramatud seadused. Teise õigluse järgi – et iga inimest tuleb hinnata individuaalselt, arendada tema individuaalseid andeid – oleks ideaaliks kool, kus iga õpilase kohata on üks õpetaja (kui mitte rohkem), kes siis on pühendunud täielikult oma hoolealuse kõigi annete maksimaalsele väljaarendamisele. Hah! Ligilähedasekski korralduseks pole ressursse. 
Tuleb korjata punt õpilasi kokku ja siis õpetada neid korraga. Kuna õpetamisviis valitakse vastavalt õpilasele ning nüüd tahetakse seda printsiipi rakendada mitmele õpilasele korraga, siis on ilmne, et kokku tuleb koguda võimalikult sarnased õpilased. Just sarnased, sest kahtki ühesugust pole, rääkimata grupist. Nii algabki keskmistamine, ümardamine, individuaalsete nurkade maha nühkimine.


            Olulisim rühmitamisprintsiip on siin mõistagi arenguaste, juba oskamise aste, juba teadmiste aste, juba suutmiste aste. Astmed on trepil, astmed on hierarhial. Õigluse ja efektiivsuse abielust sünnib klassiühiskond – kool, nagu me seda tunneme.


            Lapsi kõige esimese arenguastme järgi rühmitades ilmneb selle väga tugev korrelatsioon vanusega, nii tugev, et ökonoomia huvides tihti vanusega esimesel rühmitamisel piirdutaksegi. Ökonoomia huvides tehakse järgmine ümberrühmitamine alles üheksa aasta pärast. See on pikk aeg ja õpetajad peavad selle jooksul tegema palju rühmitamisi arenguastmete sees ja ökonoomia huvides kantakse seda rühmitatust ajas edasi. Iga rühmitamine, tuletan meelde, on üldistus, individuaalsuse vähendamine. 
Rühmitamise ja ökonoomia abielust sünnib stereotüüp – ühiskond, nagu me seda tunneme.


Need printsiibid kehtivad mujalgi. Kõige ökonoomsemad rühmitamised on kõige kergemini tuvastatavate markerite järgi. Näiteks soo või rassi tuvastab silmapilguga.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 14:29 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
25. jaanuar 2014Hakkab jälle pihta 



Eile esitleti Tartus Elektriteatris sarja „Hakkab jällepihta” uut hooaega. Oli väga naljakas.


Goethe on öelnud, et kunst ei peaks kujutama piinlikku. Seega talle Maimik-Tolk tandemi looming vist ei istuks, sest see ongi suuresti piinlikkuse-huumor.


On teatud esteetilised valupunktid, mille talumatus eristab inimkaraktereid küllalt hästi. On neid, kes ei talu kitši, neid, kes talu paatost, neid, kes ei talu vulgaarsust. Arusaadavalt võrsub siit ka kunstimaitse ja inimesed, kellega seltsitakse kergemini.


Kundera on kirjeldanud ühte korda, mil kohtusid kitši vastu allergiline inimene (st Kundera ise) ja inimene, kes ei talunud vulgaarsust. Nad mõistsid seda kiirelt ja läksid lahku jahedate viisakusavaldustega. Vulgaarsus on tõhus vahend kitši vastu, ühe ravim oli teise mürk.


Meenub ka juhtum vürst V.-ga, kes oli pärast pealesunnitud popdiiva kontserti nii tasakaalust väljas, et avaldas valjuhäälselt tungivat soovi nuusutada leevenduseks sitta.
(Kundera defineerski kitši sita absoluutse eitusena).


Mõni ei talu glamuuri, mõni Levikat ja Zavoodi.


Mõškini maksiim, et ilu päästab maailma, on tüüpnäide massiteadvuse klišeestavast ja dekonstektualiseerivast toimest. Võib jääda lausa mulje, et Dostojevski oli „Cosmopolitani” eestkõneleja!



 www.wumo.com


„Vendades Karamazovites” pihib Dmitri Aljošale, et Karamazovid on putukad, kellele Jumal andis himuruse, ja :
„Ilu – see on hirmus ja kole asi! [...] Siin lähevad piirid kokku, siin elavad ühes kõik vastuolud [...] Seejuures ei või ma taluda, et mõni, isegi südamelt kõrgem ja kõrge mõistusega inimene alustab madonna ideaalist ja lõpetab Soodoma ideaaliga. Veel hirmsam on see, kes, kandes juba  hinges Soodoma ideaali, ei eita ka madonna ideaali, ja selles põleb ta süda ning tõeliselt, tõeliselt põleb, nagu ka noortel süütutel aastatel. Ei, inimene on lai, isegi liiga lai, mina oleksin teinud kitsamaks. Kurat teab, mis, isegi peab ütlema! Mis mõistusele näib häbina, see südamele aina iluna. Kas Soodomas on ilu? Usu, et Soodomas peitubki ta suurema osa inimeste jaoks – kas teadsid seda saladust või mitte?  Kole on see, et ilu on mitte ainult hirmus vaid ka saladuslik asi. Selles võitleb kurat Jumalaga, võitlusväljaks aga on – inimeste südamed”.


Dostojevski on ka kirjeldanud mehe lukustuvat kiindumust mõnesse ihaldatu kehaosasse, mis nõnda saab omamoodi ikooni staatuse, isikliku lunastuse koondtähiseks. Küllap materjali ammutas ta selleks üldistuseks oma maanilisest kirest oma noore sekretäri jalgade vastu, Maimik-Tolk olid läinud universalistlikumat teed ja vältinud fetišeerumise äärealade kirevat, kuid väherepresantiivset paljusust, seega paradiisi sümboliks kujunes hr Vesilinnule noore kirjandustudengi nappides bikiinides kvaliteetrasvaga vormitud tagapõsed, kujund, mis on kahtlemata väga suure kõnetusvõimega.
Kaadri mõjuvust toestas hästivalitud uimastav-unenäoline muusika.


Thomas Mann kirjeldab armunud Hans Castorpi:
„Me tuletame meelde ja kordame veel, et olukorrale, milles Hans Castorp viibis, harilikult sünnipärane-omane on eneseavalduse-tung ja –sundus, eriline pihtimise- ja tunnustuseiha, pime iseennasttäis-olek ja painav soov maailma enesega täita, – seda võõrastavam meile kaineile, mida vähem asjas ilmselt mõtet, mõistust ja lootust. Kuidas säärased inimesed õieti ennast reedavad, seda on raske ütleda; näib, et nad ei saa midagi teha või tegemata jätta, mis neid ei reedaks”


Viimatiöeldu näitlikustamisest sündis ehk enim nende episoodide koomikast –  armuliblikatest (või kiimaherilastest) hammustatud mehe täielik võimetus mitte ennast reeta.
Isegi Vesilinnu teismeline tütar näeb minutiga läbi oma isa normaalsusest tugevalt hälbiva seisundi.
Sarnasel viislil põruvad ka Priit Võigemast ja Rein Pakk (kes mängivad ennast). Ainsana õnnestub pettus esoteerik Ingmaril. Aga temas pole ka oma ohvri vastu ihakübetki, tema on leskproua rikkusi nooliv kelm.


Üsna ülekantav on ka Clavdia Chauhat’ pilk puperdava südamega Hans Castorpile:
„Kolnurkse kübaraga naine silmitses teda peast jalgadeni naeratusega, millest ei paistnud mingit kaastunnet, mingit muret tema välimuse rüüste pärast. Naissugu ei tunne üldse säärast kaastunnet ega säärast muret kire koleduse ees, – kirg on sellele ilmselt palju omasem kui mehele, kes loomuldasa end selles sugugi kodus ei tunne olevat ja keda vastassugu alati pilke ja kahjurõõmuga teretab kire piirkonnas.”


Tõsi, kire piirkonnas tervitati nii mõndagi pilke ja kahjurõõmuga. Noh, ütleme, kõiki.


Thomas Mann, mees, kes väga harva naeris, pidas humoristi inimkonna heategijaks.
Dostojevski teostes tundub huumor puuduvat pea täiesti, aga ometi on ka tema andud naerule väga olulise, et mitte öelda olulisima osa inimese tundmisel (Gogolit pidas ta naeru sügavuse suurimaks mõistjaks).
Ta kirjutab sellest pikemalt „Nooruki” teise köite kolmandas osas. Ta ütleb, et naerja kontrollib oma nägu sama vähe kui magaja (küll rõhutab, et üht-teist saab ka õppida, aga naer on siiski suuresti anne) ja seega on naer mõneti kõige parem sissevaade inimese loomusesse. „Selle pika tiraadi naerust mahutan ma siia sihilikult, isegi ohverdades jutu voolu, sest pean seda üheks oma elu tähtsamaks järelduseks” [jah, see oli teaser].
Tõsine ja verega kirjutav Kundera ülistab samuti naeru, elu taandamatult koomilist mõõdet.
“Oma sünnist peale põlgab romaan tragöödiat, selle suurusekultust, selle teatraalset päritolu ja selle pimedust eluproosa suhtes” defineeris Kundera.


Naer on vastumürk igasugusele fanatismile – ilmalikule ja religioossele, ideoloogilisele ja esteetilisele.




Jaan Kaplinski kirjutab kogumikus „Kust tuli öö”:


„Olen aru saanud, et kuriteod ja õnnetused on asjad, mis meid kõige tugevamini vennastavad ja ühendavad. Ilma õnnetuste ja kuritöödeta oleksime igaüks omaette, ei moodustaks  kollektiivi ega ühiskonda.[...] Solidaarsust tunneme ikka tavalise omasuguse inimesega, ühiskondliku olevusega, kes teeb avarii, hangib endale altkäe üht-teist, virutab töölt tsementi, värvi või vähemalt naelu, unustab enda kätte sõbra raamatud, satub abieluvälistesse seksvahekordadesse, kellel on kõrge vererõhk, veenilaiendid, maohaavad, kes teeb purjuspäi lollusi ja tuletab seltskonnas meelde, kuidas käis poisikesena õunaraksus, lasi metsa peidetud Saksa automaadist, viskas õllepoe akna sisse ja põgenes võmmide eest.
Niisugustest mälestustest ja juhtumustest sünnib arusaamine, et me kõik oleme patused eksijad inimesed ja see arusaam on tõelise inimliku solidaarsuse alus. Et olla hea ühiskonnaliige, peab inimene oskama parasjagu seadust rikkuda. Kui ta seda ei oska, võib temast saada pühak või päris kurjategija. Mõlemad on asotsiaalsed olevused ja kumbagi ei sallita.”


Mingit sarnast moraali võib aduda ka Maimiku-Tolgi seriaalis: eluproosas, argi-ihades ja oleme-muredes, tobeduses ja koomilisuses me oleme vennad ja õed. 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 15:58 2 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
16. jaanuar 2014Tervemõistus ja valede juurtega südametunnistus 



See tekst valmis oktoobris 2013 ärgitatuna Margit Tõnsoni esseest „Õnnelik Krõõt” (EE 12.VII.2013), mis polemiseerib õige veidralt A.H.Tammsaare ja „Tõe ja õigusega”. 
„Milleks meile veel need tõlkekirjanduse halli varjunditega pärlid, kui meil on juba “Tõde ja õigus”? Juba esimesel leheküljel “kiskus noore naise süda valusasti rinnas kokku”. Õnnetu Krõõt.
Lisaks inimestevahelistele suhetele keerab Tammsaare edukalt tuksi ka inimese suhte töö ja eneseteostusega.”


Alljärgnev ilmus umbes poole lühemana Eesti Ekspressis 16. I 2014. Trükiversioonis on välja jäetud otsene suhestumine Tõnsoni esseega, Karl Mihkla dokumentalistika jms.




Tervemõistus ja valede juurtega südametunnistus.


Mihkel Kunnus




Uku Masing kasutas terminit „tervemõistus” sõimusõnana. Sellega tähistas ta seda stampidest, stereotüüpidest, mütoloogiatest jms koosnevat argitunnetust, mille tõttu inimeste elu pole siin ilmas pahatihti rohkemat kui „üksteise kolkimine poolunes”. Selle nägemine läks väga hinge ka A. H. Tammsaarele. Kirjandusteadlase Daniel Palgi sõnadega: „Tal oli tohutult
palju tähelepanekuid inimestest, ta elas valuliselt kaasa inimese pimesikumängule
maailmas ja ta ei väsinud sellest rääkimast, ta ei väsinud seda kujutamast”.


Uku Masing on ka öelnud, et selle neetud tervemõistuse aluseks on üks põhiviga – modelleerida kõike iseendana ehk inimesena. Igale poole kiputakse omistama inimlikke kvaliteete. Pole midagi erakordset selles, kui tähtis pereisa, kes alles muigas selle üle, kuidas ta tütreke nukuga tõsimeeli räägib, nüpeldab järgmisel hetkel ehedas solvumises oma sülearvutit, kes ei käitunud nii nagu tema tahtis. Ja õpilased füüsikatunnis ikka väga hästi ei usu, et gravitatsioonijõud üldse ei väsi. Kui viskan minema mõne tarbeeseme, kes on mind kaua truult on teeninud, tunnen tahtmatult süümepiinu oma tänamatuse pärast.


Puhtinimlikke kvaliteete omistatakse ka märksa suurematele süsteemidele. Näiteks loodusele või planeedile. Kui tervemõistuslasel saak ikaldub, siis arvab ta, et põld on solvunud ja tuleb lepitust otsida. See, et mitmesuguste looduskatastroofide – olgu maavärin või üleujutus – taga tuleb näha planeedi pahameelt, on meediakommentaarides üsna levinud. Ookean ei pruugi lõputult taluda hooramist ja poistepilastust ning tõmbab hiidlainega Tai ranniku puhtaks neist himuraist skandinaavia turistidest!


Kogemusest tulenevalt on loodust ja maad peetud ikka kaunis kapriisseks ja tujukaks. Ega ta iseloomujooned head ole küll. Jagab kiitust täiesti ebaõiglaselt ja vahel on mingi tuju ajel lihtsalt kohutav – katk ja ikaldus aastaid jutti, palu ja otsi lepitust, kuidas aga saad.


On väga levinud ka idee heast, armastavast ja halastavast inimülesusest, aga sel lool on ikka see lisamärkus, et tasu hea ja voorusliku käitumise eest ei tule selles ilmas, vaid alles pärast surma teispoolsuses. Ja kui tekkisid need usuvoolud, mis kinnitasid, et veidike võib saada tasutud ka selles maailmas, siis hakkas see usk üldse kaduma. Sest kui süstemaatiliselt oli näha, et ole kui tahes vooruslik, parem saak on ikka sellel, kes põllule sõnnikut veab, siis polnud kauge enam idee, et küllap just see on kõige tähtsam riitus, mis põllul tuju lahkeks teeb. Karga ise või muul ajal lambaid ja peksa naist, see ei lähe põllule üldse korda. Põldu huvitab ainult väetis ja kastmine. See protsess – palvetamisele käega löömine ja loodusteadusele keskendumine – päädis nn Rohelises Revolutsioonis, intensiivpõllumajanduse meetodite ulatuslikus rakendamises ja paremate sortide kasutamises, mis tõid kaasa põllumajandustoodangu enneolematu tõusu. Ja üha enam inimesi hakkas arvama, et enne surma on toit ikka parem kui pärast. 

Tänapäevalgi on väga palju neid, kes arvavad, et linnastumisest ja majanduslangusest tulenevate hädade vastu on kõige tõhusam vahend mõni laulupeolik lepitusriitus. Näiteks üldrahvalik heteroseksuaalne monogaamia, kärts rassipuhtust marjaks peale (mõistagi need, kes arvavad, et päästavad vastandriitused – hooramine ja rassiline verevärskendus –, on eelmistega samal vaimsel tasemel).
Küllalt on ka neid, kes otsesõnu arvavad, et Nõukogude Liit lauldi laiali, et mitte öelda loitsiti väetiks.


Tuleme tagasi A.H. Tammsaare juurde, sest tema oli suurvaim, kes oli sellest Masingu sõimatud tervemõistusest vägagi vaba. Ta ei arvanud, et moraal määrab ühiskondlikud olud – see on jäänuk mütoloogilisest elutundest – , ta tundis liiga palju aja- ja kultuurilugu, ühiskonna- ja loodusteadusi, et sedasi arvata. Juba 28-aastaselt (nii noorelt alustavad taipamist vähesed) rõhutas A.H. Tammsaare, et „südametunnistus muutub aja ja koha järele”. Kuna elukorraldus ei saa püsida muutumatu, siis peavad paratamatult muutuma ka meie kõlbelised, seesmisest äratundmisest juhinduvad tõekspidamised. 


Kuid siin tuleb täpsustada mõõtkavu – ta poleks iial arvanud, et sooneutraalse tööjaotuse saab ekstrapoleerida mingi sooneutraalse lasteaia või mõne muu taolise totruseni. Küll aga oleks ta tõenäoliselt nõustunud väitega, et feminismiteoreetikute targutused on tühine järelripats sellele, kuidas (kodumajapidamis)masinate laialdane levik vabastas nii mehe kui naise lihastööst. Küllap oleks ta nõus ka sellega, et kui luua ühiskond, kus ihuramm ei loe (sest kõik on masinaid täis), siis selles kerkib esile südametunnistus, mis  tööjaotuse suhtes nõuab sooneutraalsust. Ja südametunnistust ei saa inimene eriti muuta – maajuurtega inimene tajub ideed sooneutraalsest abielust sama traagiliselt kui linnajuurtega feminist enda lüpisikuga lauta saatmist lihtsalt sellepärast, et ta on naine. Kuigi armastatakse rääkida südametunnistuse vabadusest, ilmneb südametunnistus just vabaduse puudumisena. Inimene ei saa oma südametunnistust muuta. Südametunnistust ilmneb ta omanikule inimülesena, ühenduses absoluutsega ja seepärast on ka moraalidispuudid nii viljatud. Ka praegust peavooluväärtust, nn tolerantsust, millel pole sallivusega midagi pistmist, jutlustatakse martinlutherlikult abitu sõjakusega „siin ma seisan ja teisiti ma ei saa!”.

Muide, enamiku A.H. Tammsaare raamatute sündmustikust toimub linnas. Ja väga palju kujutatakse just seda esimese põlvkonna „valede juurtega” olemist ja sellest põhjustatud pingeid. Kuna paljud eestlased tajuvad Euroopa Liitu sattumist sarnaselt st on seal „valede juurtega”, siis on meie suurkirjaniku looming (jälle) aktuaalne.

Margit Tõnson kirjutas 12. juuli Ekspressis: „Tammsaare on kirja pannud – oma ema ja isa elukäigu pealt – talurahvale iseloomuliku “elufilosoofia”, mis tänagi veel surub võrratult toredaid inimesi üksteise järel enesehaletsuse jäledasse mülkasse.”
Ei, see polnud mingi filosoofia, isegi mitte jutumärkides. A.H.Tammsaare oli üks esimesi, kes taipas, et see elusfäär, mille määrab filosoofia, metafüüsika ja „positiivne mõtlemine”, on õige kitsuke (kuid võib mõnevõrra ehk laieneda väga rikastes demokraatiates). „Tõe ja õiguse” esimene osa on võitlus aineliste oludega ja kusjuures tõeline eneseteostuse lugu (muide, seda just nii nagu mõtles Maslow – teiste kaudu, teistele andes, siin: jätta oma lastele parem elu kui endale - , mitte kristalliseerunud egoismi mõttes).


Karl Mihkla kirjutab ülevaateteoses „A.H. Tammsaare elutee ja looming”: „Nagu kõigi talude, nii oli ka Kolgioja talu orjuse- ja maksukoormatis mõisale määratu suur. Kirjaniku vanaisa talu, mil oli maid 17 taalrit ja 11 rootsi tengat, pidi aastas tegema maksu- ja abiorjust 181 päeva hobusega ja 146,5 päeva jalgsi ning maksma kümnist: 1,75 vakka rukkeid, 1,5 vakka otri ja kaeru, 10 naela ropsitud linu, 2 naela linast lõnga, humalaid ja võid, 0,5 lammast, 1 koti, 2 noort kana, 1 veiselõa ja 12 muna”.

Mis saab olla sellistes oludes (ehk sellistest oludest pärinedes) suurim eneseteostus kui oma maa ehk mõisaorjusest vabanemine? KUIDAS oleks pidanud Andres end teostama? Mõnel tantrakursusel või isikliku lõhnaseebi välja töötamisel?  


A.H.T. isa „Peeter Hansen maksis Tammsaare-Põhja talukoha eest, mis anti jüripäeval 1872.a. tema valdusse ja kasutusse, ostu-müügilepingu järgi 2325 hõberubla. Lepingu sõlmimisel tasus ta 250 rubla, mille ta Vastsemõisa mõisas ja kodutalus oli kogunud. A. 1874 maksis Hansen ära 250 rbl. ja 1876. a. – 300 rbl. Ülejäänud 1475 rbl. tasumine ühes 5% lisamaksuga toimus hoolimata summa suurusest lepingus ettenähtud korras 1881. a.” sest vahepeal suri kirjaniku onu Jüri Bakhoff ja pärandas 500rbl. (ibid.).

Laenurojus isikliku kodu nimel – kõlaks nagu isegi tänapäevaselt, või mis? Ja kuivõrd on selle ikkagi määranud mingi filosoofia või „Tõe ja õiguse” esimese osa liigne lugemine?


Karl Mihkla kirjutab Tammsaare vanemate iseseisva elu algusest: „Esialgu püüdis noorpaar suurema osa talutöödest ise ära teha. Võõrast tööjõudu kasutati peamiselt suvel. Nagu kirjanik mäletab, pidas ta isa esiotsa tüdrukut, karjast ja poisikeseohtu sulast, et tuleks odavam. Hiljem, kui kasvasid omad lapsed, kadusid pikkamisi võõrad palgalised, esiteks sulane, pärast ka tüdruk. Talu omaenda poisid-tüdrukud rakendati jalamaid töhe, kui nad hakka juba kaela kandma. Kõigi Tammsaare-Põhja talu vanade ja noorte käed olid hommikust õhtuni tööd täis.”
Kuna iga laps suurendas tööjõu näol talu majanduslikku võimsust, sündis neid peaaegu regulaarselt iga pooleteise aasta tagant, kokku kaksteist, tulevane kirjanik Anton neljandana. Anton tahtis väga kooli minna, aga isa keeldus korduvalt, sest tööjõust oli kahju.


Ajal ja oludes, kus iga laps suurendab perekonna majanduslikku võimsust, on ja peabki olema hoopis teistsugune moraal ja südametunnistus kui ajal ja oludes, kus iga laps kahandab perekonna majanduslikku võimsust. 


Oswald Spengler ütles, et suurperekond linnas on lihtsalt groteskne. Veel ütles ta, et demokraatia tähendab linnamoraali tungimist maale. Ainult linnas ehk kompaktses tiheasustuses saab tunduda iseenesestmõistetav idee, et võimalused peavad olema kõigile võrdsed – ruumilise mõõtmed on nii väiksed, et need võib maha lahutada. Ainult linnamoraalile võib tunduda igati loomulik, et ühisteenused nt tuletõrje ja kiirabi on kõigile võrdselt kättesaadavad (ja kui maapõu andis palju odavat naftat, siis sai ka maal geograafilise distantsi maha lahutada. Need ajad hakkavad nüüd ümber saama). Ja linnamoraalne maigutaks ainult suud, kui tema rassismiteemalise targutamisele vastaks maamoraali esindaja, et jah, muidugi on kõik rassid võrdsed –  juhul, kui nad paiknevad minust piisavalt kaugel.


Mida arvaks „Õnnetu Krõõt”, Antoni ema Ann Hansen Margit Tõnsoni positiivsest programmist –  „Palju enam tulu võiks tõusta sellest, kui kas või koolis tegeldaks enam eneseväärikuse ja enese väärtustamise, iseseisvuse ja iseseisva töö tegemise, suhtlemisoskuste ja adekvaatse enesehinnangu kujundamisega”?
Kuutõbise sonimine.


Erilist nõutust tekitab Tõnsoni väide: „Õnn on valik. Ja samamoodi on valik ohkimine ja hädaldamine ning see abitu fatalism, mida Tammsaare “Tões ja õiguses” vahendab. Vargamäelikust ohvrimentaliteedist läbi imbunud ellusuhtumisega pole meil tulevikumaailmas midagi peale hakata.”
Abitu fatalism ja vargamäelik ohvrimentaliteet?! Vargamäe Andres on lausa vastandprintsiipide kehastus!, temas pigem puudub igasugune ohvrimentaliteet ja alistumus – ta rühmab oma olukorra nimel hinge tõmbamata, ei alistu maale, üha uusi kive välja ajavale põllule, veab pikki kraave ja võitleb oma kujutluste Vargamäe nimel lakkamata. Ei anna ka kunagi alla kiuslikule naabrimehele ja protsessib visalt kohtuski. Tragöödiline mõõde tekib sellest, et Andrese võitlustempoga ei jõua ta lähedased sammu pidada. 
Seega langeb Tõnsoni ja Tammsaare moraal ses aspektis pigem kokku – kui rühmata sellise pöörasuse ja mõõdutundetusega oma pesa punumise kallal, võib tagantjärele selguda, et lõid hoopis endale vägeva kalmu, mitte pesa.




Veel üks inimlik kvaliteet, mida inimlik tervemõistus paljudele asjadele omistab, on halastus, inimlik kvaliteet, mis on psühholoogiliselt lähedane passiivsele optimismile ja lootusele – küll kõik läheb ikka kuidagi hästi st küll olud halastavad.  


„Tõe ja õiguse” ehk üks häirivamaid stseene on see, kus Indrek meenutab korda, kui Andres peksab tema ema, Marit. Seal on märkus, et kui keegi sel hetkel oli veel haledam ja viletsam ja rohkem kannatav, siis oli see peksja ehk Andres. Seda märkust ei põhjendata. Aga võib aimata. Mari nuhtleja oli halastusvõimeline, Andrese oma mitte.


Kahekümnendal sajandil kaikus võimsalt ateistlik rõõmuhüüd – „Me ei vaja looduse armuande! Me võtame ise, mis vaja!”. Tõsi, loodust pole mõtet paluda. Ei pahanda ta, kui metsad maha võtta, veekogud tühjaks püüda ja nafta välja imeda. Ei, ei pahanda. Aga nüüd hakatakse vaikselt aru saama, et ta ka ei halasta. Tühje ja täis maardlaid on võrdselt sama vähe põhjust paluda. Ka lagastatud ja tühjaks ammutatud loodust pole mõtet paluda. Isegi riitused ei aita, olgu siis ohvriloomade veristamine, pede-peks, võimukirumine või korralik laulupidu heteroseksuaalse monogaamiaga.


Reastada halastavuse järjekorras: pank, Vargamäe Andres, maa, ainevahetus. Reastada nii, kuidas tervemõistus lubab.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 08:37 6 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
5. jaanuar 2014Inimese väärtus ja eneseväärikus 





Ilmar Vene on jälle paari hea esseega maha saanud. Ta eritlus- ja nüansseerimisvõime on aga nii hirmsalt vohama hakkanud, et ajakirjanduslikmad formaadid kipuvad ahtaks jääma, miska paisutuvad arutlused monograafiateks, seekord üks Karl Ristikivist, teine Hando Runnelist.
Kujutlen ette kohusetundliku filoloogiatudengi raevupurset: „No räägi ometi asjast! Püsi fookuses, naah!”
Jah, harva pakutakse kliendiväärilist intellektuaaliteenust...

Kõrvalepõikest Gogoli juurde teeb ta kõrvalepõike uhkuse juurde ja sealt väikse üldistusega – „Tuleb otsekohe tunnistada, et religioossete püüdluste ebapiisav edukus on johtunud eesmärgi saavutamatusest”.
Ja siis näitlikustab kiirkorras:
„Kristluse (ja muude kõrgreligioonide) siht seisneb eelkõige kõlbluse, s.t. väärikustunde, s.t. uhkuse võimendamises, kuid peavahendit eesmärgi saavutamiseks nähakse „uhkuse” põlustamises või koguni surmavaenlaseks kuulutamises. Vasturääkivusest pakitsevad isegi evangeeliumi põhilised, üldtuntuks muutunud käsusõnad. „Aga mina ütlen teile: ärge pange vastu inimesele, kes teile kurja teeb, vaid kui keegi lajatab sulle vastu paremat põske, keera talle ette ka teine”(Mt.5:39) Õpetussõna kõlab väga ilusasti, aga lisamata on jäänud, et põse ettekeeramise teeb võimalikuks ainult tingimus: ettekeeraja mäekõrgune üleolek lööjast. Kuid mis saab sel juhul võrdsusest, kristluse põhinõudest? Täidab löödut kristlik meelsus, siis ta on lausa kohustatud otsekohe vastu lajatama.”


Vahemärkus, 
Toomas Pauli raamatus „Seitse sabasulge” on peatükk „Küünik Jeesus”. Tuntud kirjakohta selgitab Paul seal nii: „Arrogantne parema põse pööramine sellele, kes on vastu vasakut lajatanud, ei toimi kakluse situatsioonis, küll aga õigusühiskonnas. Tegemist ei ole lömitamisega, vaid teisest üleolemisega. [---] Kui taustaks ei ole õigusühiskond, on see reegel mitte ainult kasuta,  vaid lausa väär. Jätta kohtus oma õigus nõudmata ning pöörata selle asemel ette ka vasak põsk saab siis, kui teine taipab, et sina oled väiklasest solvumisest üle. Üle saab pakkuda ainult siis, kui on kehtestatud kindel norm. Rooma sõdur tohtis sundida kohalikku elanikku end eskortima vaid ühe versta (Mt 5,41) – Jeesus soovitas omadel ka teise lisada”.

Ilmar Vene jätkab:
„Kristluse piires saadakse vastuolust üle seeläbi, et „uhkuseks” kuulutatakse kurikuulsa surmapatu vastand: igas katekismuses seisab, et „uhkeks” tuleb pidada inimest, kes peab oma tähendust tegelikult suuremaks. Miskipärast ei tule kellelegi pähe, et see on just, mida kõrgreligioonid taotlevad: pidagu inimene meeles oma jumalikku päritolu ja arvaku endast rohkem! Kes siis ei taipaks, et ennast kõrgemalt hindav inimene ei soostu end müüma mõne rahapaberikese eest? Nende seas, kes arvavad endast liiga palju, ei saa olla korruptsiooni, ühiskondluse põhimäändajat. [...]”

Siit ka see sümmeetriline raev, millega üksteist põrnitsevad kiriklik traditsionalist ja tema ilmalik teisend – humanist (nt  Leo Naphta ja Lodovico Settembrini). Mõlemate meelest teine korraga ülendab ja alandab inimest lubamatult.
”Kae hullu, tema läbi kõnelevat Jumala hääl, upitab oma sattumuslikku traditsiooni Igaveste Tõdede ja loomuseaduse peegelduseks ja sellega alandab piskuks Inimese Kannatuse ja tema kaasasündinud võrdsed õigused Inimesele kui sellisele!”
”Ennenäe kultuurimarksisti, see könn, tuleb siin Jumalat mängima, kõik olevat üks kultuuriline konsrukt ehk inimese enese, mitte Looja looming, ise nimetab inimest üheks loomaks teiste seas, evolutsiooniliseks sattumuseks, kelles pole surematut hinge!”


Idealistlike loomaõiguslaste seas olen kohanud palju selliseid, kes ei vaidlusta inimese ülimuslikkust, vastupidi, nad on selles täiesti veendunud – Inimene on looduse kroon ja peremees. Häda on lihtsalt selles, et ta on halb perem.. halb karjane.
Seega peab Inimene loobuma tööstuslikest loomafarmidest ja tegema nende asemele kodutute loomade varjupaiku ja haiglaid vigastele metsloomadele jne.


Loomulikult ei saa iga suvaline kontseptsioon hakata ulatuslikult levima, see peab olema psühholoogiliselt sobiv, väga üldises mõttes loomusega resoneeruma.


Essees „Pahustumine” põikab Vene korraks Bulgakovi juurde ja möödub samast kohast:
„Vahest niisama palju kui kirjanikuna tuleb Mihhail Bulgakov arvesse ka inimväärikuse kehastajana, selle kaitsjana; seda muidugi tingimusel, kui meid mõistetakse lahti kohustusest väärikuse mõistet täpselt piiritleda. Sest mille muuga saaks „väärikus” seostuda, kui mitte oma väärtuse adumisega? Inimese väärtus aga – kuidas sellest rääkida, kui me ilmtingimata võrdsed oleme? [...] võime veenduda, et väärikusega on hädas oldud kõigil aegadel. Ainult üks tõeliselt kasutuskõlvuline väljapääs ilmub: vaadata mõiste sisulisest tähendusest sihiteadlikult mööda.”


Eks ta ole. Katoliiklik apologeet C.K. Chesterton, keda ähvardab muuhulgas pühakustaatus, lahendab probleemi elegantselt, öeldes, et normaalne inimene „hoolib tõest alati rohkem kui maailmavaate kooskõlalisusest. Kui ta näeb kahte tõde, mis näivad teineteisele vastu rääkivat, võtab ta omaks mõlemad ja vasturääkivuse ka veel” lisades teisal, et „enamik  moodstest mõttetarkadest meenutab mulle maniakke”, sest „hull ei ole mõistust kaotanud. Hull on kaotanud kõik peale mõistuse”.
Ja esitabki kristluse tõesuse (loe: edukuse) ühe tõestusena selle, et see on hõlmavam kui mõistuse reeglid st miski, mis kutsumuslikke mõtlejaid hirmasti häirib.


Inimväärikuse mõistuslikul määratlemisel jääks hätta tõesti, sest selle alusmõiste – inimene – on praktikasfääris õige kasutu. Eritus inimene ja mitte-inimese vahel on nii elementaarne, et sellega ei ole praktilisel inimesel midagi teha. Inimese mõiste ei erista Mao Zedongi Mahatma Gandhist, sarimõrvarit halastajaõest, kommunisti fašistist, täiskasvanut lapsest jne.


„Kultuuri põhijooneks on see, et inimene umbusaldab kõige sügavamalt tema enda ringkonnast väljaspool elavat inimest, nii et seega ei pea mitte ainult germaanlane juuti, vaid ka jalgpallimängija klaverimängijat arusaamatuks ja alaväärtuslikuks olendiks. Lõpuks püsib ju iga asi ainult oma piiride varal ja järelikult tänu teataval määral vaenulikule aktile oma ümbruse vastu“, kirjutab Robert Musil „Omadusteta mehes”.

See on juba päris adekvaatne inimväärikuse kirjeldus. Jaan Krossil oli ka päris hea mõiste – üleolekuveendumus.
Uku Masingu kohtumisest eneseväärikusega inimestega sündis väga täpne spetsifikatsoon – „Nad arvavad, et kui nad oleksid sama targad kui mina, siis nad oleks palju targemad”.
Irooniku eneseväärikus on tihti oma teadmatuse teadvustamisest tulenev üleolekuveendumus.


Kas nüüd kõrgreligioonide mõjul või mitte, aga moraal ja kõlblus on kindlasti midagi sellist, mis on sellega seotud – inimene, kel on teised põhimised kõlbelised orientiirid, on kindlalt alaväärne. Seepärast vaatavad ka nn tolerantsuse jutlustajad igaühte, kes selle "tolerantsuse" kõlbelist raami ei jaga, seesmiselt hubiseva üleolekuveendmusega isegi siis, kui viisakusekammitsad seda välja ei lase öelda. 


„Ma tunnen üht isandat, kes eluaeg uhkustas Lafite'i veinide tundmisega. Ta pidas seda positiivseks omaduseks ja ei kahelnud seega kunagi oma täisväärtuslikkuses. Ta suri rahuliku või õigemini lausa triumfeeriva südametunnistusega,“ siunab oma kohtumist eneseväärikaga Dostojevski põrandaalune.


Tundub, et noorena on soolised erinevused keskeltläbi suuremad (sest seksuaalsusel motivatsioonidünaamikas loomuldasa suurem roll). Üks hea tervisega eneseväärikas noor isane on sisimas veendunud, et ta on universumi peadirektor, kelle tulemisega maailm algab, et ta suudab purjus peaga üle järve ujuda, on võrratu auto- ja tsiklijuht, ning igale komplimendile reageerib eneseväärikas noor isane jaheda noogutusega, millega kaasneb hulk täiendeid ja täpsustusi. Hea tervisega eneseväärikas noor emane on aga veendunud, et ta jalgevahel on lunastav naftamaardla, millele ligipääsu väärib ainult vastava kaliibri šeik (noort Uku Masingut ajas marru, kuidas üks „naharibake” võib üles kaaluda tema kõrvadevahelise raamatukogu).
„Alla 35 aastased on harva sümpaatsed” (Maugham?)

Dostojevski põrandaalune tundis end mõõtmatult avaram olevat kõigist, kelle pähe pole korrakski tulnud äratundmine, et ta on tühine ja naeruväärne. Sealt siis tema üleolekuveendumus ja eneseväärikus.
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 23:42 7 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
31. detsember 2013Mati Unt 70. Vähem pugemist noorte ees! 




Vähem pugemist noorte ees!


Mati Unt 

Kirjandusliku nimega abiturient Kristjan Jaak Arkaadias: “Kohustuslik kirjandus tekitab vastikust.” Minagi olin Arkaadia teel – mäletan, et osa teoseid olid vastikud. Vilde realistlikud romaanid ei läinud ja ei lähe nüüdki peale. Ka “Don Quijote”, mida lugesin viieaastaselt (kohustuseta muidugi!) jättis ebameeldiva mulje, millest pole siiani päris üle saanud. 
Jah, laps ei taha kohustusi, ainult õigusi? Kuid kas too “laps” on siis päris täisõiguslik? Kohtulikult küll teda karistada ei tohi. Kuid kas ta pole juba olemuselt deviantne, nagu XIX sajandil arvati? Kas ta ei vajagi suunamist ja sundust? 
Ei saa asja nii kitsalt vaadata. “Lapsepõlv” ja “noorus” on eelkõige kultuurikonstruktsioonid. On teistsuguseid aegu olnud. Platon võrdles lapsi loomade ja orjadega. Keskajal polnud Philippe Aries’ järgi üldse “lapse” kontseptsiooni. Seitsmeaastaseks saanu oli täiskasvanud ja kõik. Talupoja poeg läks põllule, rüütli poeg hakkas õppima mõõgavõitlust. Täiskasvanud ja lapsed kandsid samu riideid, mängisid ühtviisi pimesikku, keksu ja lumesõda. “Laps” tekkinud alles XVI sajandil. Aga – “lapse” ja “täiskasvanu” vahele mahub veel uuem leiutis – “noorus”, mida polevat enne XIX sajandit üldse olnud. (See ongi “must auk” laste ja täiskasvanute vahel, millest räägib Kristjan Jaak. “Noorust” polnudki, ta leiutati umbes Petersoni eluajal.) 
Teame, kuhu see kontsept on välja viinud. Nähtus, mis sai alguse mõnisada aastat tagasi tänu progressile, valgustusele, Prantsuse revolutsioonile, romantismile ja siis industrialiseerimisele, on ammu jõudnud noore ülistuseni (“kõik, kes lapseks jääda tahavad...” hüüdis luuletaja) ja tänapäeval – tohutu turunähtuseni (mängud, muusika, mood). Loodetakse õigusega, et noored (olles ühtlasi kriitikavabamad) teenivad rohkem ning suudavad enam osta nende jaoks välja mõeldud uusi asju. Kapitalistid püüavad infantiilset ellusuhtumist kaela määrida ka keskealistele, provotseerides neidki šoppama, reisima ja tantsima. Ajakirjandus halvustab regulaarselt vanemat muusikat ja aina kiidab uut. Rootslane mõnitas mingisugust eesti raadiojaama, kes mängis Chris Read. Tühja sest Reast, kuid mis ütleksid rootslased, kui mõni jaam mängiks Mistinguette’i (1875 – 1956) või Joe Oliveri (1885 – 1938)? Magnaatidele on “kõik uus parem kui kõik vana” (Brecht). 
Vanasti märkisid üleminekut täiskasvanueale julmad initsiatsiooniriitused. Praegune armee on vaid selle kahvatu vari. Ühiskond ei nõua lastelt angroo enam midagi. Ole aga laps ja naudi! Individualismi kasvuga on kaasnenud üksildased arvutimängud, mis pikendavad kunstlikult infantiilsuseiga (olles escape, kuid teadmata, millest eskeipitakse). Isegi elitaarne Kristjan Jaak (abiturient!) nõuab “omavanustele” mõeldud kirjandust. Need on siis õigused. 
Vastupidine tendents, millele on kord juhtinud tähelepanu ka Priimägi, seisneb üleskutses võimalikult ruttu sotsialiseeruda, täiskasvanuks saada, kiiresti pumba juurde jõuda. Need on siis kohustused. 
Esimene tendents viitab lapsepõlve venitamisele, teine lühendamisele. Kahtlemata tekitab see dilemma frustratsiooni. Muidugi, ka pankur võib vaibil titte mängida, proletaarlasneiut piitsutada, kuid ta peab hommikul siiski panka jõudma ja arvuti taga nägu tegema. 
Taas kohustusliku kirjanduse juurde. Arvan, et kooli kirjanduskavad on siiani valed. Püütakse õpetada kirjanduse ajalugu ja kirjanike elulugusid. Sel pole küll mõtet. Samas on vale, et peaks õpetama kirjandust, kus õpilane “ennast peategelasega lähedasena saab tunda”. Lugegu sellist toodangut see, kes ise tahab. Õpetatagu eelkõige konstantseid vaimlisi entiteete. Näiteks “Huckleberry Finni”, “Kuritööd ja karistust”, Jüri Üdi, “Stepihunti”, “Silma”, “Daodejingi”... Ja mitte nii, et “noorukil” (kes – kordame – enda teadmata on vaid üks kultuurikonstruktsioon) oleks suva valida “lastekirjandust”, vaid teda lausa sunnitakse väärtteoseid lugema, sülitades selle peale, mis ta asjast arvab. 
Ah et keeruline – vähe tegevust, palju mõtteid? Ei saa millestki aru? Siis minegi sõjaväkke, lihtsale tööle, ära tüki kõrgemale. Niikuinii on liiga paljud “need, keda enne kuskil polnud, hakanud äkki olema kõikjal” (Ortega y Gasset). Pole vaja haritud Kristjan Jaagul neile advokaadiks olla. Inimesed pole ju ometi võrdsed! 
Kuna “noored” ise on kultiveeritult häbematud, võiks “vanad” neid julgemalt vastu sõimata. 
“Kuule sina, adolestsent! Mis sa kurat õige ruulid! Pea lõuad, sa juveniil, kui seniil räägib! Oled üks faking konsumerismi produkt,” hüütagu neile, “meie, aduldid, su leiutasime, ja meie su ka tapame, kui vaja! Point!” 
 
(2000) 
Postitaja: Mihkel Kunnus kell 18:59 1 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
28. detsember 2013Enter riimis rindade vahel 



See tekst ilmus vana hea „Sirbi” viimases numbris (14.11.2013). Ja see revolutsioonimäsu mõjus nagu uni st nagu katkestus teadvuses, mis eraldab eilse tänase pidevusest. Seega see ilmus vähemasti minu jaoks justkui möödunud ajaloosündmus.


Pisut polemiseerin siin autoripositsiooniga, empiirilise autori ja minajutustaja samastamisest ja samastamatusest. Aga kohtasin nii kapitaalset möödalugemist, et tundsin pedagoogi igipõlist ahastust kontroll- ja eksamitööde parandamisel.
Kirjanik ja kriitik (!) Reet Kudu suudab ilmutada sellist funktsionaalse kirjaoskuse puudumist, et pedagoogipisar tuleb silma, tsiteerin:
„ikka sessamas Kenderi-eelses "Sirbis" jagas Mihkel Kunnus muljeid iseendagi eraelust, kuidas ta olla töötanud paar aastat tagasi klienditeenindajana Rahva Raamatu kolmandal ja neljandal korrusel Viru Keskuses, kus ta olevat vaid kuus kuud vastu pidanud, sest "kõik see naeratamine ülesöönud ja üleslöödud" ostjatele ehk "lihtinimestele" väsitas. Lisaks julgenud boss teda ja teisi saianäppajatele häbistada kui "nahaalseid kratte". Solvatud saiavaras ähvardas kultuurilehe kaudu, et "päkapikud on igal pool ja jõuluvanale teist ette kanda nad ei karda (mõni neist oskab ka nahaalseid luuletusi kirjutada)"”.
Ei samastata mitte luuletuse minategelane empiirilise autoriga, vaid empiiriline kriitik tsiteeritava luuletuse minategelasega – vot, see on otselugemine!

Üpris huumoritajuta otselugemist ja kihilisusepimedust harrastab ka Kätlin Kaldmaa, kes kirjutab „Loomingus” (XII.2013) alloleva tekstiga suhestudes Liina Tammiste luulekogust. Seal sisalduvad otsesõnu kõik klišeed, millega siin otsesõnaliselt polemiseerin.
Nt „Žanridega on kaasaja kirjanduses just nii, nagu on. Kui inimene ütleb, et ta kirjutas luuletuse, siis nii see ka on, kui ütleb, et kirjutas romaani, siis nii see ka on” (lk 1706) ja siis veel: „Võtkem arutelu aluseks kriitika algtõde, et luuletuse mina ja autori mina ei ole üks ja sama isik”.
Igatahes ühe oma tõe vastu Kaldmaa eksib. Sest ma kuulutan oma teksi kohe alguses luuletuseks ja „kui inimene ütleb, et ta kirjutas luuletuse, siis nii see ka on”, eks, ent hiljem Kaldmaa vaidleks justkui Mihkel Kunnusega, tähendab, eksib kriitika algtõe vastu, daah!


Aga, et pedagoogianaloogia oleks täielik, siis tuleb tunnistada, et oli ka vähemasti üks õpilane (loe: lugeja, suhestuja) tänu millistele võib ikka klassi ette minna, selline, kes sai aru ja oli võimeline kaasa rääkima (ja lausa edasi arendama, parandama, täiustama) – Hasso Krull „Vikerkaares” 12.2013.






Enter riimis rindade vahel. Paar tähelepanekut värskema luule asjus.


Kui lihtsakeelne ja –meelne chati-ajastu kohtub elulookirjutuste ja pihtimusbuumiga, siis on väga ootuspärane, et need annavad mingeid ristandeid, näiteks lause-eelses vormis kirja pandud minajutustusi.


Mihkel Kunnus


*
Proloogselt kinnitan, et ajastuvaimulikel oludel on kujunenud nõnda, et luulet ja mitte-luulet võib eristada ainult nürimeelne ja passeistlik võimukehtestaja (eeldatavasti isane) ning mitte ühelgi institutsioonil ei ole, tähendab, ei tohi olla võimu määratleda, kes on kunstnik ja kes mitte, sest see on, tähendab, tohib olla ainult iga inimese enda deklareerida. Seega teatan järgneva teksti preventiivseks kaitseks, et selle näol on tegu luulega, vormiuuenduslikult artikuleeritud kaebehüüuga mu murtud tiivaga hingelinnult (albatross). Selle valu ehedus on nende sõnade autentsuse garantii ja tõesuse viimne instants. Empaatiatu võib mind mitte mõista, kuri ja amoraalne isegi arvustada, aga mu öeldut ei saa ümber lükata, ega isegi vaidlustada. Kui esseistika isa Montaigne ütles „mina”, siis tähendas see pisendust, alandlikku auku lauses, mis imes sellest igasuguse autoriteetsusepretensiooni, ent minu hingevalu mina on Arhcimedese punkt (naba), millele toetudes võin nihutada paigast Maa. Sinu ka.
1.
Olen ikka pidanud luulet sõnakunsti kõrgeimaks avaldumisvormiks (romaanis ja esseistikas domineerib vaim). Seda võiks võtta isegi defineerivana, kui selline aristokraatlik määratlus poleks demokraatlik-bürokraatlikul ajastul kõlbmatuseni düsfunktsionaalne. Ka wikipedia on üsna arglik: „Poeesia ehk luule on värss- ehk seotud kõne, kirjanduse osa, mida sidumata kõnele ehk proosale vastandab teksti eriline liigendus, rütmil rajanev struktuur”. Teadagi, mis häda on nende selgepiiriliste määratlustega – need on alati liiga prokrusteslikud ja paljud loovisikud on teinud neist välja murdmisest kui mitte eesmärgi iseeneses, siis vähemasti advokaatliku meelelahutuse. Kuna mul isiklikult pole olnud vajadust luulet formaalselt defineerida, näiteks teha akadeemilises või avalikus sfääris eristust luule ja mitte-luule vahel, siis olen püsinud vaikiva eelduse juures, et poeet on see, kes valdab sõna paremini kui mittepoeet, et sõna „poeet” tähistab keelevaldamise meistriklassi ja luule on keelekasutus, mis ületab osavuselt ja keerukuselt tavapärase, proosaliku keelekasutuse.


2.
Liina Tammiste debüütkogu „Refresh” esitlusel (Tartus 22. X 2013) tabas mind mitu ahhaa-elamust, millele söandan oletada mõningat kultuurikriitilist kaalu. Kui Tammiste käest küsiti, kuidas ja miks ta luuletama hakkas, siis ta vastas umbes nii et „tundsin, et mul on mingi mõte, aga lause on nii keeruline ja siis veel need komad”. Ma ei taha siin autorit kuidagi pisendada või halba valgusesse jätta, see on praegu mälu järgi ja lõdvalt tsiteeritud, kus juures tuleb kindlasti rõhutada, et suulises vestluses, iseärnis sellises pingevabas ja lõbusas meelolus nagu sellel esitlusel, me väljendumegi väga lihtsakoeliselt ja vabalt (hiljem ta selgitas mulle, et ta tsiteerinud oma lugejaid, kellele komadega tekst kippus üle jõu käima). See „ülestunnistus” nihutas mul toona pusletükid paika ja osalt vist seetõttu, et teiste noorte õppejõududega (sealhulgas TÜ humanitaaralade omadega!) isekeskis tudengite funktsionaalse kirjaoskuse üle arutledes olin tihti kasutanud kirumisi fraasi „paljude jaoks on lause juba liiga keeruline struktuuriüksus”. Oletasime, et osalt on see seotud sotsiaalmeedia ja kergeklahvilise klaviatuuri laialdase levikuga, sest suurt trükikiirust lubav klaviatuur on tehnoloogia, mis võimaldab peas valitseva assotsiatsioonipuntra üsna vahetult tähejadaks taguda. Ning õigest klahvist mööda toksamine on tohutu allikas sõnanaljadele, aiva trüki, köida ja pista saamaturiiulisse.
Muidugi ei pea ma sellist luulet keelelise lodevuse eestvedajaks, aga mitte ka järellohisejaks, pigem ikka ausaks kaasteeliseks, mis nõnda kindlasti oma kompanjone kõnetada võib. (:)kivisildnikule teeks siin hoiatuse – luuletamine ei päästa loomastumisest, ka loomad luuletavad, otsi viiendat kolonni!


3.
Siinkohal teeksingi järgmise üldistuse: kui traditsiooniliselt on luule tähendanud keelekasutust, mis on rohkem struktureeritud, rohkem kodeeritud kui proosakõne (ropendamisi: poeetilises diskursuses semantiseertitakse keele formaalseid, grammatilisi ja süntagmaatilisi elemente, poeetiline funktsioon projitseerib ekvivalentsuse printsiibi selektsiooni teljelt kombinatsiooni teljele jne), teisisõnu, luules on keelekasutus olnud traditsiooniliselt keerulisem ja komplitseeritum kui proosas, siis nüüdne vabavärss on keelekasutus, mis on lihtsam, vähem struktureeritud, vähem kodeeritud kui tavakeel ja proosatekst, teisisõnu, kui luuletaja oli varem selline sõnavaldaja, kelle konstrueerimisoskus ületas tavalise, grammatiliselt korrektse lause, siis moodne luuletaja võib vabalt olla nii vilets sõna valdaja, et ta ei küündi enam sellise konstruktsioonini nagu lause. Reljeefselt: kui traditsioonilne luuletaja ületab lause, siis moodne luuletaja ei küündi selleni.
Selles tendentsis võib kindlasti näha uue meedia mõjutusi ja chat-kultuuri pealetungi. Ütleb ka Tammiste, et hakkas kirjutama otse Facebooki-seinale.


4.
Siin tuleb teha mõni täpsustus. On ka öeldud, et vabavärss on keerukam kui riimluule. See võib tõesti nii olla. Seda juhul, kui jääb alles see tingimus, et luuletekst on keerukam ja rohkem kodeeritud kui proosatekst. Sel juhul ei tule proosalisust ületav struktureeritus näiteks sõnade perioodiliselt korduvast kõlast vms, vaid mõnest subtiilsemast korrastatusest, muusikalisemast rütmistatusest, tähendusliku tasandi korduvusest või ka struktureeritud lünklikkusest või grammatiliste korrastusmehhanismide tähendusloovast puudumisest. Näiteks Ene Mihklesonilt (vabalt võiks olla keegi teine) võib leida vabavärsse, mille kunstilisus on loodud just nimelt grammatiliste elementide puudusega. Toon näiteks ühe isikliku lemmiku:


Kui sind on löödud On sul mitu võimalust
Ellu jääda Või kõndida eemale
Ainult lööjal ei ole valikut


(kogumik „Torn”, Varrak, 2010, lk 44) 


On üsna selgelt näha, et sõdurtubli keeletoimetaja mõjuks sellele tekstile vaesestavalt. Konstrueerin ad hoc vahest ilmekama näite:


laena mulle kirvest
raskolnikov meis jäätunud
mere tarvis liivast
enam ei piisa täiskui
ehin jääkillustikuga
sa tulid nagu päike


Reeglipärase interpunktsiooni, lauseehituse ning suure ja väikese algustähe kasutamine lõhuks kunstilise vormi ja tähenduse mitmemõõtmelisuse. 


5.
Jätan siin kõrvale Jaan Kaplinski (vabalt võiks olla keegi muu, aga ta on märgilisim) mõtlikud sõna- ja fraasitilkumised, kus grammatika puudumine ei tule pähegi. Tahtsin esile tuua paar üldistavat tähelepanekut just sellisest, ütleme, nüüdisluulest, mida võiks küllalt täpselt kirjeldada kui uut kommunikatsioonivormi, millele on tunnuslik vaevumatus areneda korrektse lauseni, teatud lause-eelsus. Ütlen, vaevumatus, sest silmaspeetavatele tekstidele ei teeks pedantliku keeletoimetaja parandused tähenduslikus plaanis midagi. Pigem teeks lugemist kergemaks. Tulemuseks oleks siis midagi sellist – kui tuua näiteks midagi tõeliselt head –  nagu Kalev Kesküla kogumikus „Elu sumedusest”.  Toon siia näite Sveta Grigorjevalt (jälle: vabalt võiks olla keegi teine), see on tekst pealkirjaga „Musta pori näkku”  kogumikus „Kes kardaks Sveta Grigorjevat?” (MTÜ Värske Rõhk, 2013, lk 38-9). Toon selle keeletoimetatult st sõnade järjekorda ei muuda, aga ridade murtuse kaotan ära, samuti panen kirjavahemärgid ning kasutan suurt algustähte. Sulud ja jutumärgid (va „Rehepapi” ümber) on originaalis.


Töötasin klienditeenindajana paar aastat tagasi Rahva Raamatu kolmandal ja neljandal korrusel Viru keskuses. Pidasin kuus kuud vastu enne, kui jalga lasin. Kõik see naeratamine ülesöönud ja üleslöödud uusrikaste naistele ja nende huiamisele stiilis: ”Neiu, tellisin Caesari salati kanaga, mitte kalaga”, „See, et ma oma kakao maha pillasin, on Teie süü, sest lusikas oli vales asendis”. Te ei kujuta ette, mis enesedistsipliini pidin järgima, et mõnele kassa tagant vastu vahtimist mitte virutada.
Kuna klienditeenindamine on ilmselgelt sitt töö, siis iga teine töötaja pani enda premeerimiseks ilma maksmata pihta natuke siit ja natuke sealt. Ka mina võtsin õhtuks üle jäänud saiakesi koju (hommikul sai neid juba tasuta süüa, aga siis nad olid juba kõvaks läinud. No andke andeks, tõesti). Kuni üks hetk luges bosside boss igakuisel koosolekul ette katkendi „Rehepapist”, vihjates meile kui nahaalsetele krattidele, sest see kõik tuli kord videolindilt välja. Kusjuures luges nii vihaselt ja solvunult, et kõrvaltvaatajale oleks kindlasti jäänud mulje, et tegu pole saiakestevaraste, vaid uut tüüpi Breivikute armeega.
Ja siis veel need kõik noored trendikad näitlejad ja telekuulsused. Ei, ma ei ütle midagi halba, ehk vaid seda, et see ülicool trupp, kes paar aastat tagasi pillas loosungeid „fakk poliitika, vaadakem inimesi”, noh, mõni teist võiks alustada iseendast (sõbralik ja viisakas olla ning end üliüllate põhimõtete kinnistumise eest võiks vastutavaks pidada ka väljaspool reklaame ja oma teatrimaja. Või, oota, õigus-õigus – selle eest teile palka ju ei maksta).
Oli muidugi ka palju häid inimesi, kelle pärast tööle tulla oli vahel isegi rohkem kui tore. Mõnest kujunesid teatud aja jooksul „minu” inimesed – kõik nende naeratavad tervitusmaneerid ja toitumisrutiinid (ühele armsale vanale prantslasele teadsin juba  teda kaugelt nähes ette valmis panna topeltkohvi ja kaks croissanti).
Nii et jätke meelde, Eestis tuntud inimesed ja ülejäänud lihtsurelikud, päkapikud on igal pool ja jõuluvanale teist ette kanda nad ei karda (mõni neist oskab isegi nahaalseid luuletusi kirjutada ja siis saadab avaldamiseks Vikerkaarde).
PS! Arvake ära, kes on kõige sõbralikum ja viisakam Eesti meediatäht, kes minu tööajal sinna kohvikusse juhtus? Jah, see oli Mihkel Raud.


6.
Üsna problemaatiline on taolise luule kriitika ja analüüsimine. Kui ütlesin, et tegu on lause-eelses vormis jutustusega iseendast ja et tekst pole kuigi sügavamõtteline  (vt nt Jüri Üdi klubi: Lihtsalt luule või noorte naiste luule?, esmaeeter 4. XI 2013), järgnes sellele sotsiaalmeedias nädala väldanud äge poleemika (luule üle! sic!), kus lõid kaasa nii praktikud kui teoreetikud. 
Millise „taolise luule”? Seda pole lihtne määratleda, sest selleks peab koolitatud kriitik ja analüüsija nii mõnelgi korral sulgema selle silma, mis tal lahti treenitud, ning avama selle, mis tal kinni treenitud. Näiteks sooaspekti suhtes on tänapäeva väärtusi kandev kriitik kui mitte pime, siis teadlikult kõrvale vaatav. Teiseks, iga natukegi koolitatud kriitiku ABC-sse kuulub teadmine, et minajutustajat ja empiirilist autorit ei tohi samastada st ta silm on selle koha peal lahti.


7.
Julgen arvata, et saame päris hästi aru, milline on see perekondlik sarnasus nende luuletajate vahel – Andra Teede, Triin Tasuja, Tuuli Velling (Taul), Helena Läks, Sveta Grigorjeva jmt –  , kelle kohta Jürgen Rooste kasutas (mõneti provokatiivselt) terminit naisluule (pean silmas eelmainitud Jüri Üdi klubi).
Igaks juhuks hüüataks siin kohe „naisuurimus!”, sest see nais-liiteline sõna mõjub ärritunud feministidele rahustavalt. Võiks ka öelda, et eesliide „nais-” sõnas „naisluule” viitab genderile, mitte sexile. 
Jürgen  Roostega istusid lauas Sveta Grigorjeva ja Carolina Pihelgas. Hea valik, sest esimene on naisluuletaja ses mõttes ja teine mitte. Selgitan näitega. Pihelga öeldut oleks võinud öelda kes tahes teine vastava ala asjatundja, aga kui Rooste pöördus Grigorjeva poole umbes nõnda, et oh, päris karmid ja pungid luuletused sul, siis Grigorjeva vastas täpsustavalt, et ta on ikka ka üsna romantiline inimene. Grigorjeva täpsustas Rooste kommentaare ta luuletuste kohta enda põhjalikuma iseloomustamisega. 
Niisiis, asi on autorifunktsioonis. Korralikult treenitud kirjanduskriitik pimestab end siinpuhul  loomingu vastuvõtu kõige olulisemas osas. Kena, kõlbeliselt motiveeritud tööhüpotees kunstiteksti autonoomiast kallutab siin täieliku suutmatuseni võime nende tekstide vastuvõttu ja toimimisviise analüüsida. Carolina Pihelgase (ja tema mainitud Maarja Pärtna) luuletused on autonoomsed kunstiteosed, eelmainitud naisluuletajate omad mitte. Viimaste puhul nende tekstid toimivadki pihtimustena, oma elu eellauseliste dokumentidena, mille puhul kunstiline struktuur ja esteetiline iseväärtus ongi täiesti teisejärguline. Nende luule on luule seepärast, et see on Luuletajate kirjutatud, mitte seepärast, et neil oleks mingid formaalsed luuletunnused. Need mõjuvad nende lugejatele haaravalt mitte esteetilise meisterlikkuse pärast, vaid seepärast, kes kirjutab ja mida kirjutab. 


8.
Ma ei pea termineid naisluule ja meesluule kuigi headeks seetõttu, et need nõuavad adekvaatseks kasutamiseks liiga palju analüütilist ressurssi. Kuigi viide meeste- ja naisteajakirjadele kõrvutatuna sootute (kultuuri)ajakirjadega võib olla heuristiliselt küllaltki seeditav. Pealegi on näha seal ka tugev kvanitatiivne asümmeetrilissus – naisteajakirju on palju rohkem kui meeste-. Aga see ei tohiks häirida, sest naised teadupärast ongi palju usinamad lugejad.
Hea näide nõnda määratletud meesluuletajast (ja meeskirjanikust) on Martin Plaser (küllap võiks olla ka keegi muu, aga hetkel ei turgatanud meelde). Tema tekstidel puudub igasugune autonoomne väärtus, aga vastuvõtt vägagi muljetavaldav: kajastused Sirbis, Vikerkaares, Jüri Üdi klubis, Kirjandusministeeriumis, Klassikaraadios jne.
Selgitus on muidugi lihtne – vinge biograafia ja muljetavaldav välimus. 
Luulekogu („Üraski hääl läbi küproki” Ji, 2013) tagakaanel olev tutvustus algab kõnekalt: „Martin Plaser on sõdur, luuraja, maadleja, ihukaitsja, turvamees, piraadikütt, ettevõtja, langevarjur, modell, stsenarist, proosakirjanik ja nüüdsest ka väljapaistev luuletaja”. Kõnekas (ja täpne!) on ka see, kuidas Kaupo Meiel alustab Plaseri proosaraamatu „Minu teine miljon” tutvustamist: „Martin Plaser sai kirjanikuna tuntuks juba enne, kui tema esikteos ilmuda jõudis” (Vikerkaar, 9, 2013, lk 103).


9.
Mõistagi see diskursus, kus toimib eelkirjeldatud mees- ja naisluule, on seksistlik. See on väljaspool kirjasõnavabariiki. Tajuväljas toimib ilusti ürgne hierarhiline gradatsioon: mees, naine, laps (see peab ikka päris kartesiaanivaim olema, kes arvab, et see on idee!). Võtame mõne tajutava karakteristiku, näiteks suuruse: mees, naine, laps. Võtame lihasjõu: mees, naine, laps. Võtame hääle: mees, naine, laps. Võtame füsiognoomia: mees, naine, laps.
Vaimus, kirjasõnamaailmas aga tajutavad karakteristikud ei loe, seal on intellekt intellekti kõrval, sõna sõna kõrval, seal sugu ei loe. Lühimalt, need, kes pooldavad soolist võrdsust, mis vaimuvallas on tematiseerimatu iseenesestmõistetavus, peaksid toetama intellekti ja selle põhiatribuuti – sõnalisust. Sõnakesksust ka luules.
Hea vastandnäide on meeli maksimaalselt haarav popmuusika. Aga sellega ollakse nii harjunud, et peale mõne spetsiifilise veidriku ei tunne end keegi häirituna, et see on grotesksuseni seksistlik.


10.
„Romaanide liigtugev kaldumuslik seotus tõsi- või omaeluloolisusega, väljamõeldise vahetu ja otsene seostamine nö välise teglikkusega ei anna nendele teostele midagi juurde, vaid, vastupidi, nõrgendab nende kui kirjandusteoste autonoomiat, sügavamat mehhanismi, mille kaudu need just nimelt kui kirjandus tegelikkuse pinnal toimivad,“ kaitseb kirjandusteose autonoomiat  Jaak Tomberg („Kirjanduse lepitav otstarve“ TÜ kirjastus 2011, lk 102, rõhutus originaalis – M.K.).
Eelmääratletud nais- ja meesluulega on täpselt vastupidi. Nad on väärtused eelkõige just niipalju, kuivõrd nad on seotud tõsi- või omaeluloolisusega. Seda tuleb võtta eelnevale määratlusele lisaks. Loomulikult võib tõsi- ja omaeluloolisus olla ka esitatud viisil, millel on  suur (ja autonoomne) esteetiline väärtus, pluss suur representatiivsus. Aga siin vahel puudub seos. Sellised teosed on loetavad nii kunstiteosena kui omaeluloojutustusena. Kui viimast lugemisviisi harrastab kriitik, võivad konservatiivid talle kergelt kraesse karata. Kaarel Tarandi kurikuulus arvustus Kristiina Ehini „Viimsele Monogaamlasele” (Sirp 20. VII 2011) oli just selline. Ja Berk Vaher „karistas kohe ära”: „Tuleb välja, et Tarand ei oska kirjandust lugeda, ega tunne kriitika algtõde – autor ja teksti peategelane ei ole kunagi üks ja sama isik. Isegi kui nii tundub või isegi kui autor nii väidab” (Postimees 11. VIII 2013)
Kui mõelda natuke sotsioloogilisemas plaanis, siis on ju õige ootuspärane, et kui lihtsakeelne ja –meelne chati-ajastu kohtub elulookirjutuste ja pihtimusbuumi ajastuga, siis on tulemuseks oodata mingeid ristandeid – lause-eelses vormis kirja pandud minajutustusi.


11.
Lugedes Elli Soolo arvustust(?) Indrek Hirve kogule „Tiivavalu” (Sirp 7. XII 2012) meenus  Mihkel Muti romaanist „Hiired tuules” lõik, kus Victor Kakk ja Kalle Jermakoff satuvad kõrvuti WC-sse: „Victor urineeris väga viisakalt ja hääletult. Nagu seda taibates ja teise delikaatsuse üle irvitades kogus Jermakoff suus sülge, paiskas selle mahlaka lärtsatusega põrandale otse Victori kinga kõrvale ning peeretas valjult. Victor läks üle keha higiseks ja tundis kummalist nõrkust. See oli esimesi kordi, kus ta pidi tunnistama vaimu täielikku abitust jõhkra elu bioloogilise jõu ees” (Eesti Raamat, 1982, lk 23).
See, et Elli Soolo on kirjaoskaja ja kirjutas oma truudusevande luuletajale, kes mõjub oma vormi- ja sõnameisterlikkuses vaat et anakronistlikultki, ei muuda tõsiasja, millise aplausi saatel (Sirbi aastaauhind!) sunnib ta vaimu tunnistama oma „täielikku abitust jõhkra elu bioloogilise jõu ees”.  


Postitaja: Mihkel Kunnus kell 20:19 0 kommentaari  Saada see meiligaBlogThis!Jagage TwitterisJaga FacebookisJagage Pinterestis 
Uuemad postitused Vanemad postitused Avaleht 
Tellimine: Postitused (Atom) 