





pühapäev, 6. detsember 2020



    
Ootus 




Olin nii väsinud. 
NII VÄSINUD!
Eilsest õhtust, mil oli plaanis paar asja vanast korterist ära tuua ja käia siis poest läbi, et piparkoogitaigna aineid tuua - aga kõike ei olnud esimeses poes ja teises ka mitte, nii et kokku käisin kolmes, "paar asja" muutus kotitäieks (ja tolmukotid unustasin ikka ära) ja no NII VÄSINUD.
Nii väsinud, et täna hommikul lonkisin koeraga ainult ümber kvartali, sest ei jaksa mina ka kõike ju!

Aga päev kulus, hämar ja advent ja ... mul on ju kodus kõiki taignategemiseks vajalikku?
Nii et panin juutuubis mängima oma nimekirja "talvine", põlema kaks küünalt ja asusin tainast tegema. 
See lõhn! 
Kuna ma lakkusin lusika puhtaks, siis - see maitse! Küünlavalgus! "Talvine" muusika!

See taignategu oli täiesti kaunis.

Nüüd olen muidugi väsinud, aga vähemalt on mul tainas ja jõulumeeleolu. 
Taigen on küll kilekottidesse paigutamata, ootab potis, aga noh - pisiasjad-pisiasjad. Tegin kohvi ja lõõgastun nüüd. 
Kas mu Igasugused Asjad (nagu rohud ja koerahari ja vähemalt viis pakki Aliexpressist) ei võiks juba kohale tulla? 
Kuigi sellest, et ilus helesinine kleit tuli, on vähe rõõmu, sest mul ei ole seda kuskile selga panna. Pole selline pidulik, vaid minimalistlik A-lõikeline, kolmveerandvarrukatega, aga ma ei käi ju ei tööl ega koolis. Ainult poes, aga seal oleks ta ju mantli all. 
Mh. 




Aga! Kolmapäeval lähen titat hoidma, siis saan seda kleiti kanda! 
Kusjuures Tervishoiukõrgkoolis, kus seda näevad paljud inimesed.
Titehoidmise lisahead küljed.

Nüüd ootan jõule.
Tunne tuli, ootus samuti.
Nagu kammaaan! Millal ma viimati jõule ootasin? Ei ole: "Oh, temale mul pole head kinki, aga ma tegin varuks jõulumandleid, peab kõlbama!" ega "Olgu, piparkoogitainast kingin ühe koti, peab kõlbama!" ega isegi: "Ma lihtsalt ei tee ja ei lähe, kuradile, olen ka inimene, ma ei jaksa kõike!"

Nüüd on mul kõigile kingitused, kellele TAHAN kinkida ja teistele ei ole ja ma üldse ei põe seepärast, kuhu minna ja keda näha. Koroona on nii tore =D 
Mõnes mõttes. 
Jee.
Isegi HTP5 pole vaja, et jõule oodata O_O 




    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, tibinlusus  

 


reede, 4. detsember 2020



   
Algab eluliselt, lõppeb sama-jama-korduvalt-imestatud uskumatusega, kui KERGE on inimestel. Nähtavasti 




Te teadsite, et ka need uuema aja valguskõvastuvad plommid võivad hambast lihtsalt välja tulla?
Loogiliselt võttes: muidugi, alati võib. Isegi omad hambad võivad täiesti lambist tüki küljest ära lasta tulla!
Siiski olin väga segaduses, kui hambaid loputades valujutt alumisest lõikehambast läbi käis ja see hammas keelega katsudes imelik tundus.  Hambaniidiga sudides ka miski paremaks ei läinud ja siis peeglist tuvastasin, et krt. Seal on auk!
Mis kahe aasta eest parandatud sai.
Aint tundub veidi suurem.

Panin hambaarstiaja. Järgmiseks nädalaks. No ja kui juba, siis juba pojale ka. Tal samuti aasta möödas ja nii. 
Kuigi tal ei ole mingit täidist ootamatult eemaldunud, sest tal polegi ühelgi hambal paranduskohta. Ühel piimahambal kunagi oli, aga see tuli ära. 
Hammas siis. Mitte valguskõvastuv täidis.

Nüüd ma saan süüa ja juua ainult väga ettevaatlikult. Aga noh. Nädal aega peab vastu. 
Aga kui ei oleks hambaarstivõimalust? Poleks raha või poleks arstiaegu või mõlemat?
No siis peaks kauem, dohh. 
Elu on ärakannatamine. 
Krt, igal hooletul suu-paokil sissehingamisel on kah tunda!

Kogu aeg juhtub nii. Elu nagu hakkaks korda saama, ainult koera karvavahetus tuleb üle elada ja kuna K. on haigete lähikontaktne, ei tule ta ikka veel seintesse auke puurima ja ülejäänud riiuleid üles panema, ja ... ...  ja siis tuleb järgmine probleem veel peale. 
KOGU ELU on selline! Kas teised (TM) ei kurnu sellest kohutavalt ja kogu aeg???

Hakkasin üldse mõtlema, mis värk mul on nende lusikatega, et ma ei saa neid kuidagi varuks hoitud. 
Esiteks juhtub see, mis just eespool kirjas. 
KOGU AEG juhtub midagi, mis sööb varuks hoitud lusika(d) ära.
Aga teiseks: ma elan nüüd natuke vähem väljatimmitud elu kui Enne Rongi, aga toona mul ei olnud ajukahjustust ka. 
Põhimõte on sama: kuskilt ei tohi lõdvaks lasta, muidu on katastroof või vähemalt puuks.

Ehk siis: selleks, et mul oleks maksimaalne arv lusikaid, mida kulutada, pean olema maksimaalselt tõhus enne. Magama, sööma, mitte civvi mattuma, koristama karvu ja pesema nõusid jms, sest halb tunne on koormavam kui asjade ärategemine - kuigi ka ärategemine võtab lusikaid. Kõik võtab.
Aga kui ma ei ole alati oivaliselt täiuslik, kui ma vahel mängin palju ja magan vähe, joon valgendatud kohvi (kuna mul on kõik stressihädad, mis mõeldavad, on mul ka maohappehaigus ja siis tasub kohvi mustalt juua, et vastik poleks - kuid mulle MAITSEB rohkem piimaga) ega tee kohe kõike ära, mida saab teha, on lusikaid veel vähem, elada veel raskem ja oeh ja aeh.
Ja ometi vahel luban seda endale. 
Sest kurat. 
Ma ei ole masin. Ma ei suuda kogu aeg end nagu masinat täiuslikult käigus hoida. 
Vana mina stresseerus analoogse teema peale põhjalikult. Niigi on raske ja nüüd mina ise tegin asjad endale veel raskemaks, paha, paha, PAHA MINA!!!! Paha, halb, kõik soovitavad mul parem olla ja mina ei suuda isegi sel maal, kus olen, end joone peal hoida! PAHA MINA!

Sedasi enam ei tee. 
Aga mõtlen küll vahel, kuidas inimesed suudavad. Elada ja tunda lisaks, et elu on kuidagi hirmus tähtis ja tore asi, mille küljes küünte ja hammastega rippuda.
Goodreadsis üks endine klassiõde luges raamatut "Elus". (Seepärast mainin, et ma polnud varem sellest raamatust kuulnudki.) Lugesin sisukokkuvõtet ja teiste lugejate kommentaare ja olin väga väga väga segaduses.
Tähendab ... kas nende KELLEGI jaoks ei ole olnud kättesaamatu unistus juba koolieelik olemisest saati olla surmavalt haige, nii et sult ei oodata midagi peale kahvatu kangelaslikkuse ja isegi seda ei PEA andma, ka nutupursked on kombes, sest inimesel on ju raske? 
" ... ei oleks kunagi uskunud et sellisesse olukorda satun ..." 
Sa kurat, kus ma olen mõttemänginud, et Hirmus Haigus juhtub minuga! Ja endale ikka ja ikka korrutanud, et nagunii ei juhtu. Toredad asjad juhtuvad ainult kellegi teisega, minu ülesanne on õppida koolis ja pesta nõusid ja võtta tolmuimejaga ja käia jalutamas ja teha kätekõverdusi ja teha ja teha ja teha ja teha.


Kusjuures kui kooliskäimine välja arvata, on kõik need tegevused pigem meeldivad. Aga lihtsalt neid on nii palju, tuleb üha juurde ja no saaks siis sellest midagi muud kui "muidu oleks veel halvem"? 
Olen jälle unustanud, et elu võib ka meeldiv olla. HTP 5, mis noorelt mehelt pärit, sai 2 päeva tagasi otsa ja mu uus tellimus Inglismaalt pole veel kohal. 
Aga no - vähemalt on väga tunda, et sel (seal muide käsimüügis oleval!) rohul on toimet. 

Vaatab asja head külge, jah?



    17 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, sotsiaalne alaareng, uus mina  

 


kolmapäev, 2. detsember 2020



   
Sel aastal jõulukooki ei tee 




Ossa, leidsin ühe pisikese, aga alternatiivset kaanekujundust sisaldava tagasiside "Kuningate tagasitulekule". 
NII TORE!!!
Ja see kaanekujundus pole üldse väga mööda. 
=)

Või noh ... ma tean, et ei ole siia kirjutanud ühegi oma raamatu kohta, kuidas tegelikult ma mõtlesin ... aga "Kuningad" sündis muuhulgas ka minu järelemõtlusest, millised peaksid vampiirid olema, kui nad päriselt olemas oleksid. 
Sest vampiir on tippkiskja. Elab teiste tapmisel saadavast toiteväärtusest ja samas tal endal tarbime-teda-söögiks-vaenlasi pole. 
Tippkiskjad on rusikareeglina võttes üksiklased, liigisisene sotsiaalne suhtlus piirneb üldjuhul järglaste saamiseks (ja vahel ka üleskasvatamiseks) vajalikuga ning kõiksugu rafineeritud härrasmehed ja saatuslikud tumedahuulsed preilid on seega valed, valed, valed!
Lumeinimese tüüpi karvased mäuramid on loogilisele vampiir-tippkisklusele igatahes lähemal - kuigi originaalkaanepilt on veel parem.

Lisaks sain oma uusimale, mis K-ga koos kirjutatud, väga korraliku testlugeja-tagaside ja võin selle põhjal toimetada. Jai!
Vahepeal toimetasin seda veel-uuemat-poolikut läbi, aga oma õuduseks olen unustanud, mis seal loos edasi pidi saama. Umbkaudugi ei tea. 
Nüüd on mul veidi aega selle üle järele mõelda taas.

Tütarlaps ütles: "Ma olen juba sellega harjuma hakanud, et Totoro ajab rohkem karva kui mammut."
Suhtkoht tõsi. Ma olen asunud teda iga päev harjama õues (nutt ja hala, nagu hammustaksin ma ta kõrvu või midagi. Kui kogu aeg kiidan ja räägin, on parem), aga seda on näha aint koera vaadates. Pulste pole iga pool. Aga ei tundu mingit vahet karvakülluse osas mujal. KÕIK on karvane. Pesen hambaid ja karvad on suus. Harjan hoolega mantli puhtaks ja selle tulemusena on seal tõesti natuke vähem karvu kui varem. Üle päeva võtan tolmuimejaga. Tund peale imemist on kõik jälle karvane. Pesu, mis pesumasinast tuleb, on karvane.
Algas asi tõsisemalt kuskil 23. novembri paiku. Vaatab, kaua kestab. 

Kuna olen kogu aeg nii väsinud, pole üldse jõudnud Totorot tutvustama võimaliku tulevase kutsikate-isaga. 
Või noh - väsinud.
Selle koondsõna alla mahub ebaõnnestunud deitimine, väljaväänatud jalg trepist alla lükkamise tagajärjel, asjade uues korteris lahtipakkimine x palju, asjade vanas korteris kinnipakkimine x palju,  kolimine, remontimine ning veel igasugused pisiasjad nagu haigused, oma kadunud võtme tõttu ligipääsmatu postkasti muukimised (ebaõnnestunud, osalise töövõime kaart peitub ikka kasti põhjas), kasutatud vaiba ja kott-toolide ostmine, lihtsalt pahad tujud-olemised ja täna olin sunnitud veel esikulambis pirni ka ära vahetama, kuigi ma üldse ei teadnud, kuidas kuppel enne maha keerata.

Muidugi sain hakkama. Katse-eksituse teel ja loogilise mõtlemise abil. (Mis jublakas see on? Mujal pole, kuid siin on. Hm. Prooviks teda liigutada ... ei liigu kummalegi poole ... oo, aga tõmmates tuleb välja! Kas kuppel tuleb nüüd lahti? Ei ... hmmmmm ... midagi on vaja veel teha. kaugemale tõmmata? Ei ... Oot, aga NÜÜD see jublakas-kangike liigub küljele! OOO! VÕIT!!!) 
Ent kogu krdi aeg juhtuvad sellised asjad. 
Seda hüütakse eluks, eks ole. 
Ja see on nii krdi väsitav!
Kutsikate ja pisikeste (või veel mitte sulle väga hästi tuttavate) lastega on ses mõttes lihtsam, et sa oledki valmis igasugu jamadeks. Aga need teised, need lihtsalt elu juurde käivad probleemid on nii krdi kurnavad!
Nii et ikka veel pole Elvasse läinud ja viinud oma kudzuneiut ilusa Jorrdaniga kohtuma, Totorol on varsti uus jooksuaeg algamas ja oh-kus-ma-jään.

Vbla võtame hoopis kassi. 
Oleks ka lahe. 

Aaa, et miks siuke pealkiri? Vot seepärast ongi, et 
a) ma ei jaksa
b) sõin tumeni jõulukooki vist eelmisel? aastal ja see oli minu omast nii palju parem, et no milleks ma vaeva näen? 
Teen piparkoogitainast, see tuleb mul hästi välja.



    8 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, koerus, proosalaulik  

 


esmaspäev, 30. november 2020



   
Oh, päris hea 




Nii palju seda nördimust oligi =)
Kuivõrd me ei olnud veel paar ega midagi, loogiline, et väga ei murdnud - aga siiski on täiesti arulagedalt tore avastada, et mul on jumalast suva ja meel hea - hea tunne, et lahti sain veel enne, kui liiga palju investeeritud.

See laul, mida Pihel soovitas - krt, kui ma laen selle raha eest alla, äkki saan linkida ka? 
Sest nii tore. 
Kümnesse. 
Krt, vist ei saa.
Eks ma siis kuulan seda lugu niisama 34 korda järjest või midagi =P 2.40 ei tundu mulle liigmakstud ja aeg, kus neli senti odavam kohvikoor oli raudselt põhjus (ka) teise poodi minna, on ümber. 
Loodetavasti igaveseks. 

Mõtlesin veel järgi ja leidsin, et igasuguse soovi selle mehega veel asju ajada  kaotas tema sõnade ja tegude omavahel mitteklappimine. 
Ilmselt kogu minu "tahan asju ajada ainult hästi tuttavate meestega, parem veel, sõpradega" taga on, et ma tahan TEADA, mida oodata.
Kes ütleb üht, kuid teostab teist, kusjuures ei tunnista dissonantsi, vähemalt mitte omal algatusel, ajab mul juhtme niimoodi kokku, et ei, ei. Never again. 

Noh, antud juhul ei vedanud - me pisike tutvus varem ilmselgelt ei olnud piisav, et ma teadnuks, mida oodata. 
Aga sain samas selgemaks, mille jaoks mu lapsesaamisind piisav pole, ja endavägistamine sai taas punkti. 
Ma ei taha. TÕESTI ei taha. Mees peab meeldima, et temaga last saada.

Pöördume tagasi mõtte juurde "adopteerimine". 
Sest on üks inimene, kelle peale võin sajaga kindel olla.
Mina ise. 

P.S. Kell pool kolm on nii pime, et panin tule põlema ja tõmbasin ruloo ette. 
IKKA VEEL suudan ära unustada, et nii see novembri lõpus-detsembris käibki.
Käib ilmselt jaanuaris samuti, aga kuidagi on lootus, et äkki siis on lumi maas ja valgem.
Mitte et see hetkel väga aitaks - aga vähemalt Totoro on rõõmus. Lumi on ta lemmik ju =) 
Mulle ka meeldib, aga minu jaoks see, mis praegu Keilat katab, on ikka lörts, märg ja sulab kohe ära. 



    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu, sotsiaalne alaareng  

 

Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 28. november 2020



   
Deitimise teoreetiline külg 




Olgu, mis on, aga paistab, et HTP 5, mille sain noorelt mehelt proovimiseks, toimib. Ma olen natuke morn ja tige, aga mitte ahastuses, miks inimesed on inimesed.
Ja see on juba võit.
Võta, mis on hea, jäta ülejäänu.
Aga - TIITAAA???!!!
Ma pean veel mõtlema. Sest noh - tita nimel olen paljuks valmis.


Lihtsalt et MINA ise saaks midagi erilist, head ja nunnut - MIDA ma õieti lootsin?! Elu PEAKS ju olema õpetanud?!
Ja ikka ma panen naeratades sõrmed sahtli vahele. "Äkki seekord ei lööda kinni?!"
Ei õpi. Ei õpigiiiiiii!

Lisaks ilmselgelt on mul dopamiininälg. Kui dopamiin üles läheb, on kõik, kogu elu, korraga parem.  Tekib selline üleüldine lootus, et eksistentsil on midagi mulle pakkuda, mida ma juba ei oleks paremal kujul kätte saanud.
Siis läheb läks dopamiin jälle alla. Sest noh. 
Tahtmine kadus.
Mida ma lootsin?! KUI nürilt taipamatu võib olla?!
Vastus: me räägime minust. Lisaannus dopamiini - ja mul on kohe tunne, et elu on elatav. Kontrast eelnevaga on nii krdi suur. 
Miks ma elasin pideva armumise seisundis varem? Ilmselt keha taipas, et dopamiini vaja - noh, ja sedasi ju saab! Armume, eideke! Kogu aeg! Igas suunas!

Kusjuures tegelt, eksole, nagu käesolevast olukorrast märgata on, pole isegi armuda vaja. Lihtsalt suhtevariant ja kellelegi maailmakallis olla kah juba toimib.
Toimis.
Ma ei tea, mul hakkab ebameeldiv mõeldes, et see pole veel läbi - aga jätan endale veel veidi aega toibuda. Sest noh: TITAAAAA!!!!

Kahtlustan, et olen ikka veel suht viljakas. Kuigi mul olevat läbitav aint üks munajuha. Aga sellest piisab, onjo, ja arvestades, KUI hormoonitundlik olen, võin täie kindlusega öelda, et mu ovulatsioonid on olemas ja tugevad. Lihtsalt isast on vaja ja no - nii kena kui ma ka olen, mul samas hakkab otseselt vastik, kui vaevu tuttavana kohe sooliste teemadega peale lennatakse.
Ega mul antud deidi käigus musitamisega ka päris ok olnud. 
Aga ma muidugi väljendusin "väga nagu ei taha enam"-pehmelt, sest ... sest ... sest mul läheb aega, et aru saada, mida mina tahan või ei taha, samas kui teise inimese soovid on selged, ma tulen automaatselt vastu. 
Kurat.
Minu puhul ei ole isegi consenti ootamine see, mida vaja. 
Mulle peaks selle küsimuse tõenäolisest kerkimisest paar päeva ette teatama, siis saaksin seedida ja kaalutletult vastata. Aga vajadus KOHE reageerida kipub kaasa tooma: "Jah, ok, ole minuga rahul, ole minu üle rõõmus, teeme seda, mis sina tahad, sest mina tahan mitte vastuollu minna!"
Jah, mu automaatne reaktsioon on mitte vastuollu minna. Seetõttu olengi alati jube rahul endaga, kui suudan vastu hakata, mitte kõrvad lontis, alistuda. 
Kui inimene mulle meeldib, mul on temaga vastuollu minna kordades raskem.
Seda veel õpin. 
Vbla edukalt: ma vähemalt NÜÜD deidijärgselt saan juba aru, mida tahan, mida mitte. Et suudlemine tõesti ei olnud teema. 
Varem ei olnud omaenda tahtmistest aru saamine päevade küsimus, vaid see juhtus AASTATEGA.
Et ma TÕESTI ei tahtnud, selgus mulle endalegi mitte lihtsalt mitu aastat, vaid vbla näiteks 6 aastat hiljem. Enne ikka kuidagi kahtlesin, et äkki ikka natuke tahtsin ... mitte et olin nõus, et see tehtud saaks. Just turn me over and let's get this over with.

Nagu laulusalm ütleb. 



    8 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, keha, sotsiaalne alaareng  

 


neljapäev, 26. november 2020



    
Lühike deidiaruanne 




Nojah.

Millega ta mu õnge võttis: "Tibulane! Sul on kudzu ja lapsed ja ma saan aru, et su pea töötab kogu aeg. Aga mina hoolitsen SINU eest, poputan SIND, minu eest ei ole vaja midagi teha!"
Ja siis on meil ESIMENE deit, mille käigus mina ostan talle pileti Keilasse sularaha eest, mida tal pole ("mis mõttes bussis ei saagi kaardiga maksta?"), annan sularaha, et ta siit minema saaks ja tagatipuks pakun ka öömaja, sest bussid Tartusse oleksid juba läinud, kui ta Tallinnasse jõudnuks ja no inimest ööseks õue jätta ei luba minu südametunnistus. 

Õnneks on meil kolmas voodi.

Ütleme: ma ei ole väga õnnelik.
See on minu needus - I came prepared. 
Mulle lihtsalt ei mahu pähe, et teised inimesed võivad olla nii unprepared ja lisaks süütult arvata, et nii ongi ok.




Aga ma siiski veel kõhklen natu, enne kui ta täiesti kõrvale heidan - kui keegi on innukalt valmis mulle last tegema (rääkisime sellest juba) ja pole päriselt vastik, ma vähemalt mõtlen asja üle. 

... kuigi olen ikkagi nördinud. Mis mõttes inimesed on inimesed ja EI MÕTLE?!

+ ma ei salli üldse valetamist ja isegi kui vale on TÄIESTI süütu (rääkida anekdoot võtmes "Minu tuttavaga juhtus"), mind meeletult häirib. 

ViuviuviuVIU.


Aga äkki läheb hästi ka?
Kunagi pole läinud.
Alati ainult töö ja töö
ja siis vahel ka resultaat.

Aga ikka ma, lollakas, loodan,
ikka ma, lollakas, proovin,
ja alati selgub: nii on veel raskem - 
elu on okastraat. 



    33 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, luulud, muusikad  

 


pühapäev, 22. november 2020



    
Miski ootab - olgu või Valhalla 




Elu on kuidagi parem.
Virtuaalne hellitamine ja kinnitamine, et olen armas, olen imehea, nunnu jne ikka aitab. 
Mul on sellisest nunnutamisest eluaegne puudus old. 
Aga et mul ka imekombel raha on (loe: ootamatult tagasi tulnud poja reisiraha ja sama vähe oodatud emapoolne sünnipäevakink, et enne uut sünnipäeva ikka kink tehtud saaks) aitab samuti.
Ning et korter on SOE!!!! 
Uus korter saab täiega andeks selle, et on vanast mingi 12 ruutmeetrit pisem või nii, sest siin on SOE. Tuttavate kurtmine, et kui pole just suvi, on kogu aeg külm, tundus mulle tobe. Aga nüüd, kui on pidevalt soe, soe, soe, on elu kuidagi elamisväärsem tõesti. 

Soe emotsionaalselt, soe füüsiliselt - päris lahe. 
Siuke november.
SOE.
Hämmastav. 

Kuidagi hea ja meeldivalt pöörane tunne. Koroonakriis? Misasja? Ei, kannan maski küll ja mu poeg oli just distantsõppel (koos karantiinis püsimise viimase päevaga selgus, et nii K. kui mu tütre covid-testid olid negatiivsed, aga ikkagi hea, et ta kodus oli, taale meeldib ju), kuid eriti muud ma ei näe, et muutunud oleks.
Ainult väike annus, nii umbes 0,4 grammi muret, kas me ikka saame aasta lõpus Haapsallu spaasse. 
Aga see on ka VÄIKE mure, sest kui ei saa, no eks nad maksavad meile raha tagasi ja muud midagi. Pank saab 16+16 senti rikkamaks. 


Aga jah - PÖÖRANE tunne. 
Selline, mida mäletan ajast EnneRongi. Pikast ajast EnneRongi. 
Ajast, kui veel lootsin.
Ajast, kui veel midagi ootasin.
Miski ju peab vapustama, elu ju peab muutuma?! 
Selline "ei tea, mis saab, aga sitaks põnev on teada saada!" + draama + hullus ja kõik tundub natuke eredam, kui muidu - ainult et nüüd juba tean, et saab teistmoodi samuti. 
Et elu võibki olla rahulik:

Mitte et selline elu mulle meeldiks.
Rahulik elu on ainult aeglaselt suremine, raske, valus ja iga liigutus nõuab pingutust. Eredus on see, mis kutsub, erutab, laseb ajal mööduda, ilma et iga tund haiget teeks ja viimane viimaks tapaks. 






    9 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, muusikad  

 


neljapäev, 19. november 2020



    
Tibulane 




Teate, seitse minutit tagasi rõõmustasin jubedalt. Neli tiiru maailma ümber ja veel veidi. 
Miks? Sest kümme aastat noorem mees ütles mulle "tibulane" ja siis küsis üle, et kas võib mind sedasi kutsuda?
Ja mina olin: "Issapojapüharistikene, JAAAA!!! Ometi kord saan ka mina olla väike ja nunnu ja abistatud ja mõnikord isegi natuke rumal - sa täiesti vabal tahtel pakud seda?! JAAAAA!!!"
Ma olen nii väsinud olemast kogu aeg see kõige tugevam ja targem, see, kes teiste eest hoolt kannab. 

Ise isegi ei tunne enam seda koormat - ainult siis meenub, kui see korraga mu õlgadelt ära võetakse. Ma ei pea. Ma PÄRISELT ei pea. Keegi teine hoolitseb selle eest. 
Issandjaemakemaaa!!! aaa!!!!! AAA!

Päris abielluma veel valmis ei oleks, aga väga hea algus on tehtud. 
Ei, K. on jätkuvalt maailmailus mees! Lihtsalt rõõmustasin sellise helluse peale nagu lumekuningas praegalt. 

Päev seni oli ... ei ole isegi aus öelda "sitt". Midagi eriti halba ei olnud. Lihtsalt palju tavalisi igapäevaseid sitastiminemisi stiilis "unustasin maski koju, kui poodi läksin", "taaraautomaat ei tahtnud ühte tüüpi pudeleid üldse", "koer tremuleeris", "poeg ei olnud rahul ei talle ostetud pükste ega kummikommidega", "sain pahandada tädilt, kes oli võtme koju unustanud ja valas oma nördimuse välja kohe, kui olin ta välisuksest sisse lasknud ja mina olin seal parajasti" jne jne jne. 
Palju väikesi sittasid asju, mis kõik koos andsid "halva tundega päeva". 
Kuni öeldi "tibulane".
Ma nüüd õitsen veidi =) 
Kummikommid söödi ka ära ("halb järelmaitse oli ainult neil rohelistel, mis radioaktiivsed välja nägid") ning poest ostsin odavaid viimase-tunni-saiakesi, mida seekord oli palju, vali, mida soovid.
Nii et noh.
Päev vbla polnud ikka üleni paha =P


Pükste säärekummid panin venitusse, koristasime koos (tema tegi enamiku, aga mina ka üht-teist) poja toa põranda ära (tolmuimeja + lapp), leppisin noore mehega kolmapäevaks teise linna kohtumise kokku, tegin hea tomatisalati ja noh - neljapäev tegelt ongi mu lemmikpäev nädalas ju!





    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, muusikad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 16. november 2020



   
Väike ateistlik kõrvalepõige 




Mõtlesin välja, miks ma ei usu kõikehaaravat kõikesuutvat kõiketeadvat jumalat. 
Esiteks selle pärast, et kui miski on KÕIK (reservatsioonideta), on ta sama, kui mitte midagi. Ehk pole vahet kuidas kõike-kõike-kõike nimetada: jumal, kõiksus, maailmaruum, mingi asi mis ulatub igale poole igasse aega - see on lihtsalt nimi. Kui miski (nt jumal) on kõik ja pole midagi, mis EI ole jumal. siis jumalat ei ole. 
Sest "jumal" on siis aint nimetus.

Kui aga natuke kitsendada, kui üritada kuidagi endale mingit kristlikku jumalat võimaldada, tuleb paratamatult ette, et ta pööraks nagu inimesele suuremat tähelepanu kui bakterile - ja seal hakkab minu sisemus takka üles lööma ja röökima. 
Ma ei saa aru sellest, et me oleme kellegi meelest kuidagi näiteks viirustest olemuslikult erinevad. Kivist, olgu. Mul on küll raske (me kõik oleme ju aine, mis liigub ühest olekust teise?), aga suudan elusa looduse ja elutu looduse vahele piiri vedada. Aga elusa looduse SISSE ka veel? 
Maisaa, maisuuda. See on kõik ju sama asi, erinevused pisisisisitillukesed!

Maisaa, maisuuda, maivõi.
Ma LIHTSALT ei usu, et inimene oleks kuidagi väga teistsugune kui näiteks sõnajalg. Ja seega ei saa ma uskuda ühtegi jumalat, kes näib seda uskuvat. Kammaan, kui loll saab üks jumal olla ja samas jumal ka veel olla?!?!?!

Ehk: selleks, et uskuda kristlikku jumalat, peab uskuma inimese erilisust ja seda ma ei suuda.
Nii et nulliring.
Budism tundub mulle vastuvõetavam, aga kui asi läheb üldisest uskumisest konkreetse religiooni peale, hakkan ma jälle takka üles lööma ja pruuskama. Miks peaks lihasöömine olema halvem kui nt nisuseemnete? Miks peaks konkreetne (ütleme: kitse-) tapja tegema rohkem halba, kui mittetapja? 
Maisaa, maisaa, maisuuda. 


Lihtsalt NII VALE.

Minu silmis HALB on sundida kedagi elama halba elu.
MITTE tema tapmine - elu ja surm = looduse ringkäik, sellega on kõik korras.

Ei, jumala eest (pun intended), ma ei räägi üldse koroonast ja maskidest!!! ÜLDSE. Kui kellegi arust on maski kandmine jube asi ja teeb ta elu halvaks, on ta seni elanud nii absurdselt kerget elu, et on sellest lolliks jäänud ja ellujäämiseks tasubki juurde õppida.
Dohh.

Muidu: mu igemed sügelevad. Vahin armukadedalt kõigi teiste "oh, ma siin kirjutasin uue raamatu, ilmus just" pingutuseta avaldamisi, kultuurisündmusi, kuhu mind ei kutsuta, ja sain tagasi enamuse poja Inglismaa-reisiks (mis jäi ära) makstust. 
Mõtlesin selle üle - ja panin aasta lõpuks endale ja lastele paariks ööks Haapsallu spaatoad kinni. 
Haapsalu on mu lemmiklinn Eestis ja me oleme väikest puhkust väärt.
Isegi kui peame sinnasõiduks ühistransporti kasutama!



    68 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, uned ja unelmad  

 


reede, 13. november 2020



   
Ostuhullu päevaraamat 




Hullusin ja ostsin K-le jõulukingiks riideid, nagu ta oleks mu laps, kes rõivasteta.
Tegelikele lastele ostsin paar-kolm aastat tagasi nii palju, et see vajadus on nüüd üle. Kuigi näiteks Poeglaps ei mahu mingi valemiga toonastesse rõivastesse. Aga no olen teda jooksvalt üha suurematesse rõivastanud ja kõike on.
Kuigi ta ise kannab, sest TAHAB, ikka veel ühte pusa, mis 3 aastat tagasi ostetud ja selgelt napp.
Tütarlaps on üsna samas mõõdus ikka veel ja tal on riideid hirmus palju. Mõned asjad, mis talle tellisin, olid täiesti mittekantavad, sest ega hiinlased ikka taipa, et naine VÕIBKI 180 cm pikk olla - aga enamik väga head.
Mu ema ja õde on mõlemad kõvasti alla võtnud ja ma olen natuke segaduses, mida ja mis suuruses neil vaja võiks olla. Aga ka nende pihta elasin end välja mõõdukalt - üks ese kummalegi, õe puhul ka hoolikalt konsulteeritud.
Õemees ja ema mees saavad ... aa! Ei tohi ju öelda, äkki keegi loeb!

... ja siis on K. 
Saate aru, nii ilus mees.
(Ega ma niisama teda tahtnud ja olnud löödud, kui tema mind ei tahtnud. Ta nägu on nagu elevandiluust välja nikerdatud, nii puhtad jooned, nii ilmekas, nii kaunis! Ja keha nagu sitkel poisil.)

Esiteks on ta veendunud, et tema küll ilus ei ole. Liiga lühike kasv ja liiga vähe juukseid, liiga palju kehakarvu. Teiseks kannab ainult ja eranditult riideid, mis "mugavad". 
Et oleks selge -  mul ei ole mugavate riiete vastu mitte midagi. Mugavus on riietuse juures täiega oluline kriteerium. 
Lihtsalt maailmas on väga palju rõivaid, mis on mugavad JA samas edevad vaadata. Aga millegipärast ("ma ei ole ju ilus") ta neid ei oma ega kanna.
Nii et konsulteerisin temaga (mis värvid meeldivad? mida selga ei paneks? kas pullover on teema või sobivad ainult eest lahti käivad jakid-dressikad-cardiganid?) ja nüüd tellisin end ... no mitte päris vaeseks. 
Kuid oli päriselt hetk, kus vaatasin: "Oo, ilus särk! 5% spandex, 95% puuvill, normaalne materjal ... Tegelt on mul ju K-le juba rohkem jõulukingitusi kui kellelegi teisele ... AGA see on ilus! Tal ei ole ilusaid särke! Läheb."

Lisaks lugesin seda artiklit ja otsustasin, et mul on vaja võitoosi. Või hoidmine tema oma paberi peal aknalaual ei ole ikka päris teema.
JA lõhkusin ära Poeglapse klaasist joogipudeli, nii et roostevabast terasest pudel talle on täiesti mõttekas valik.
"Sõbralt sõbrale" poes oli umbes kõiki nõusid peale võitooside ja joogipudelite. 
Aliexpress niisiis. Ost-ost-ost ... 

Teistele ka vahel netist ostjatele: te bonusway linki ei vaja v? Kui selle lingi kaudu regate ja oma esimese euro sealt kontole saate, saan mina 4. 
Phmt on see nagu lisaallahindlus. Ma ei suuda isegi mõelda, et raha teenimisviis - et kuluta, siis saad?  Mäh?! WTF??? Aga see ON lisaallahindlus. Väike küll, aga visa ja sinult ei taha muud, kui et avaksid lehe ja läheksid selle kaudu netist ostma. Mitte otse.
Kasutage keegi, kui soovite. 

Homme lähen Keila Raamatupäevale kirjanikutama. Maskiga muidugi - aga lähen. 
Võibolla saan kaks lugejat sellega isegi ja olen enda silmis jälle rohkem kirjanik ja vähem "pühendunud netiostleja".



    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu, tibinlusus  

 


kolmapäev, 11. november 2020



   
Hah, mul on ikka palju õigus olnud 




Arvan, et tean, kust see emotsionaalne kukkumine iga kord, kui olen midagi head teinud.
S.t. enda meelest head. Raamatud on siuke ... lahe kõrvalsaadus, aga ma ei mõtle neist kui millestki, mis maailma muudaks. 
Head teod on ikka kuskil eraelus.
Kui nüüd aus olla, siis omast arust ma vähemalt püüdsin rongi allagi minnes maailma paremaks teha. Rämpsu maailmast eemaldada. Ja nüüd selle Väga Väga Naine Sekkus Koduvägivalda!ga samuti. 
Ma tegin päriselt nii hästi kui suutsin, andsin nii palju kui oli anda - ja MIS MÕTTES INIMESTELE IKKA EI PIISA?!?! Ei SAAAAGI armastust ära teenida?! POLEGI võimalik, kes armastatavad, armastavad nagunii, kes ei armasta, need leiavad ikka, et valesti ja vigaselt ja ole parem - ja mina olen ikkagi, kõigest oma aastatepikkusest endaveenmisest hoolimata, täiega hämmingus ja haavunud.
Ma ju tegin hästi? Mis mõttes ei armastata???

Usk, et armastust saab (ja tuleb) ära teenida, on ikka tohutult võimas mus. 
Aga muidugi ei saa. 
Huvitav, millal ma selle tarkuse omandan? Kas omandan kunagi?

Mingi tädi, kui komberdasin esimest korda väljas oma väljaväänatud jalaga, koer muidugi kaasas, ütles: "No mina kardan koeri! Sellisel koeral peab suukorv olema!" ning minu "Oot, misasja?" peale lisas: "MUIDUGI MÕISTA!!!" ja traavis minema. 
Mina olin: "Aaaaah! IKKA ei ole hästi?! MIKS inimesed inimesed on???" ja mõtlesin ka, et ... et ma ei suudagi vist teistmoodi. 
Ei oska teistmoodi.
Ikka elab sees usk, et kui ainult PIISAVALT hea oleksin, KÕIK armastaksid - isegi juhmakad tädid, isegi ebapärlikarp. (Temast sain ka trauma seepärast, et omast arust kirjutasin sellest, kuidas ma hea olen, aga tema võttis kui: "Ahhaa, mina olen siis halb tema meelest!" ja ründas. Miks siis nii? Ma olin ju HEA???) 
Kusjuures oleks siis nii, et mulle endale samas kõik inimesed meeldiksid ja tahaksin neile meeldida - ei, nende seas, keda tunnen, on lademes selliseid, kes mulle vastumeelt. Aga inimeste osas, keda ma ei tunne, on absoluutselt mittediskrimineeriv "nad on ilusad ja head" eelarvamus ja valus iga kord, kui selgub, et ei.
Ei ole nii.
Inimesed on lollakad.
See on ainus kehtiv tõde.

Üldse: mu PR endale-õpetused on jube pädevad.
Saada persse!
Pole sinu probleem, väga väga naine!
Inimesed ei reageeri sulle, lähtuvalt sellest, kes SINA oled. Nad reageerivad, lähtuvalt sellest, kes NEMAD on.
Ja eriti muidugi: "Tee ainult seda, mis tahad!"

Ma muidugi TAHTSIN sekkuda, mul oleks muidu vastik olnud enda peale mõelda - ent kas see päästis mind soovi käest, et kõik mind kiidaks ja tunnustavalt õlale patsutaks? Sittagi. 
Kuigi - kui saabus mittepatsutamine (eieiei, ma ju märkasin ka patsutusi ja nad tegid mulle siirast teesklematut rõõmu!!! Lihtsalt, noh - neid ei tulnud KÕIGILT!), oli omaette mõtlemisest:"Krt, ma TEGIN vingelt, kuigi nad seda ei näe või ei tunnista!" ikka abi küll.
Ma tegin, mis MINA tahtsin. Kõige tähtsam asi. Kõige lahedam asi. Kuidas hulk inimesi aru ei saa, et JUST SEE ongi tähtis????
Mul on siiamaani meeles tasakaalukunstniku (olgu tal hea surnud olla, rahu ja mitte-midagi-ei-pea) "sellega võib ju kõiki sigadusi põhjendada". Aga nagu ... maitea. Mul ei ole sigaduslikke soove. Ei, ka mitte see, et tahan last. Ei, ka mitte see, et tahan teist koera. 
Mul ei ole sigaduslikke tahtmisi - vähemalt mu enda hinnangul küll mitte.

Ainult ülemäära üllad vahel. 



    1 kommentaar:       

 
 Labels: maha äng, meta, uus mina  

 


pühapäev, 8. november 2020



    
Vigin 




Mitte. Midagi. Ei. Jaksa.
Muidugi teen. 
Kui aga otseselt vastik pole, teen. 

Kuigi ei jaksa. 

Igast ootamatused tükivad ka veel vahele. Niigi ei jaksa midagi, aga muidugi on vaja ka päevakest 37.5 palaviku ja kurguvalu ning nohuga, et saaks ikka mõelda, et TEGELIKULT peaks testima minema. 
Aga kuna tänaseks on palavik üle ja kurguvalu samuti, otsustasin, et pole koroona. Kuradile. MA EI JAKSA!

Magan --- vihkan maailmas kõike, ilmselt väsinud --- magan --- vihkan maailmas kõike, ilmselt väsinud jne. 
Ma lihtsalt ei saa aru, mida annab inimesele minu vastu nõme olemine. Et kui ta ajab lollust klaviatuurilt minu kommentaarikasti ja ma märgin, et see on lollus, on vaja veel suuremat lollust ("mis teha, kui inimene tahab aint ohver olla, elu küll üritab õpetada ja nõu anda") kirjutada? Mida see ANNAB talle? 
Mul on päevadeks tuju paha. Mis siis, et kustutasin. 
"Nii inimesed siis mõtlevadki," elab mu sees tunne. "Inimesed on jubedad halvad olendid, kes ei mõista mind üldse ... ok, tema ei ole, ta on nunnu. Ja tema ei ole ja tema ja tema ja nemad ja ... Ok, aga osad inimesed ikkagi!"
Miks? Miks? MIDA see annab? 



Mina ei loe kohtades ja inimesi, kes mu tuju halvaks teevad. Saati veel nii halvaks, et tahaks õiendada (kuigi enamasti ei tahagi. Mul tuleb: "Mida ma hakkan?! Me ei ole eriarvamusel pisikestes asjades, see on kõikehõlmav, ta pole minu inimene ÜLDSE"). (Kui mina midagi seletan, on see kompliment: ma arvan, et see inimene saab aru.)
Miks kõik ei ole nagu mina, nutt ja hala?!!!

Miks, MIKS???


Aga no ma olen jalust vigane ja viirushaige ja kolinud ja kogu organism võtab end lakkamatult kohutavalt kokku, et lihtsalt ellu jääda. Annan endale ülimõru meeleolu andeks. 
Et midagi nunnut ka oleks siis lo! ja behold! fotod Totorost teki sees!





Nägin unes, et Totoro oli krokodill. Muidu nägi välja nagu Totoro ikka (ma isegi leidsin unenäos mingid paklas kohad ta karvast, sinna oli vist kodujuustu läinud), aga oli pikk ja madal. Hästi pikk ja hästi madal. 

Arutasin enda sees ja küsisin ka talt (nagu ma ikka Totoroga räägin), et kas ta tahaks, et ostaksin talle vanni? Nii pikka malmvanni ma ei jaksaks, aga plekist või plastist kolmemeetrise vanni ju ikka leiab ja siis ta saaks seal magada ja hommikuti kõik märjaks pritsida? Ah, mh?

Reaalsuses ei ole tal väga tore, kui ma oma väljaväänatud jalaga teda eritamistuurile viies ainult ümber kvartali koperdan ja üldse ei jookse. Ma ju näen, kuidas ta täiesti pöördesse läheb, kui jõe äärde läheme (hästi aeglaselt) ja ta seal rihmast lahti lasen. Kere tahab liikuda!
Et Poeglaps võiks ...? 
Ma olen paar korda teda veennud koera vähemalt poodi kaasa võtma, aga ta keeldub. 
Käib samamoodi ümber kvartali nagu mina, ainult veidi kiiremal sammul.

Ma ka ei jaksa!



    2 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, uned ja unelmad, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 5. november 2020



    
Osad inimesed on jälle ebameeldivad 






Kataloogist sai tellida sellised
Paki tõi mulle ära mees (ja ta ise ütles, et ta on "papp" ja manitses mind mitte "kurat" ütlema), kes korraldab Keila Raamatupäeva, kus osalen.
Aga seal sees oli ainult kaks toodet, mis ma tellisin ja sealjuures mitte Aliexpressist, vaid otse.
Ja kuigi särk on täitsa tore, olen šokeeritud KUI tünga ma sain kõrvarõngastega. Nagu WTF!!!!! 

Pöördun tagasi Hiinast vaid Aliexpressi kaudu tellimise juurde. Seal paistab ikka mingi kontroll peal olema, et täielik jama ei toimuks. Sest noh - kutsika teemal ma veel viitsisin politseiga jantida, ent kui ma olen kahju saanud umbes 4 eurot, tundub see kuidagi ... liigne koormus. 


Pealegi on mul politseiga jantimist nagunii.

Alustame sellest, et eile lugesin esimest korda oma EMO-st saadud paberit ja seal on kirjas, et ma sain peksa.
Nagu. 
See küll sangarlikult ei kõla!
Kõlab lausa armetult! Kõlab, nagu oleksin mingi hale ja samas ka hädisust ja ohverolekut kiirgav isik, kes sattus kokku tugevamaga.
Jah, adun, et dissisin praegu ka kõiki teisi, kes "peksa saanud".
Leian, et see peksasaamine on lihtsalt nõme viis sõnastada füüsilise vägivalla ohvriks olemist. Sõnastatagu paremini!
Aga olgu, sõnastus sõnastuseks. 







Igatahes olen nüüd politseis käinud, ütlused andnud, pildi järgi mees tuvastatud ja tundub, et tal tuleb probleeme. 
Jai.

Paras.

Pole vaja sedasi jõhker olla.
Politseis oli muidu väga uimane olla, uni tuli kogu aeg peale, kui seda Juba Vana ja Möödas Asja kirjeldasin. 
Meest pildilt ära tunda oli tore. Ma tundsin kohe ja kõhklematult ning tegin mõttes risti "nad teavad juba, kes see on" juurde.
Käigu tähthetk oli, kui politsenikule (ta pildistas üles) oma reiesinikat näitasin ja ta "Oooh!" tegi.
See on päris suur, aga tore, et keegi teine ka sellest tugeva mulje sai. Poeg ütles ka: "See on suur!", kui talle näitasin, aga K isegi ei märganud, kuigi litutasin spetsiaalselt lühikeste pükstega ringi, kui ta siin oli.

Olen nüüd muidugi väsinud ja lähen magama.



    7 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu  

 


teisipäev, 3. november 2020



    
Kurat 




Sõnastasin endale eile õhtul voodis, (taas), et mida ma tahan, mida ma küsi(si)n: ma tahan meeldida inimestele sellena, kes ma olen. Ma ei taha olla teistsugune, et inimestele meeldida. Ma tahan, et inimesed vaataksid olemasolevat mind ja oleks: "Oo, mm, jaa, ta on tore!" (Või "kaunis" või "tark" või "vapper" vms.) 
Ja loeksid mu raamatuid ja poleks: "Võiks olla rohkem lahti seletatud ja mismõttes mehed on naiste silmis sihukesed ja üldse, see lugu võiks juhtuda Mägi-Karabahhias üldse!", vaid: "Nii ehe!" ning vajadusel ka: "Kuigi ma täpselt ei saanud X-i käitumisloogikast aru ikkagi."

Aga inimesed tulevad ja on: "Ole selline, see oleks hästi!" ning mul on meeletu ilmajäetuse tunne. Krt, ma annan oma parima kogu aeg, igal päeval ja ööl ja ei. Pole hea. Ole teistsugune! 
(Enamasti tähendab see: "Ole enda silmis nõmedam, aga minu silmis parem, see oleks hea!") Ole VEEL teistsugune! Mhmh, TEISTMOODI!

Jaa, sulle ma meeldin =) Sa oled tark ka =)

Aga kõik need "tal on ikka vajaka" ajavad mulle ahastuse peale, sest miks inimesed sellised on??? Miks kõik inimesed ei ole nagu mina, mina olen ju ometi nii lahe?! 
Meil võiksid olla ühesugused väärtushinnangud. Ok, nii palju on ok erineda, et üks eelistab heeringat kalkunile ja viies sööks üldse aina jäätist, aga suurtes asjadest oleme ju ometi ühte meelt? Et vaprus on suurim voorus ja et igaüks tehku midagi selleks, et maailm oleks parem paik, sest me elame ju kõik maailmas ja kokkuvõttes on sedasi igaühel parem?

Ja siis ei ole nii. Nagu üldse. 
Mulle ajab see ikka ahastuse peale. Miks inimesed on inimesed, nutt ja hala!


Õnneks MÕNED inimesed on nagu mina.
Kõige ilusam, targem ja PAREM naine, keda ma tean, kirjutas mulle messengeris, et kangelastele antakse preemiat, mida mina tahaksin? Ja kui vastasin, et Vaga Mama ananassi-mango smuutit, aga Vaga Mama on KAUGEL, vähemalt 600 meetrit, lasi mul terve lõunasöögi ja õhtusöögi jagu asju veel tellida ja tõi ise need autoga mulle koju. 
Sest ma ei tohi nädal aega kõndida. (EMO arsti nõue.) 

Ma ei tee nalja, kui ütlen, et ta on ilus (ei näita pilti, sest tegelt ta nii palju minu oma ikkagi pole, et võiksin tema isiklikke nägusid ja nimesid siin jagada =P), tark (olen mitmel korral kuulnud teda inimestega millestki suurest ja tähtsast rääkimas, vaidlemaski, ja ta on nii argumenteeritud, rahulik ja süstemaatiline, et lust jälgida!) ja headuses pole talle mu meelest üldse vastast. 

Ta on toonud pimeda tüdruku larbile kaasa, sest tol võiks ju ometi tore olla, võiks proovida - ja siis ise tema vanemat õde mänginud, et saaks vajadusel mängusiseselt sekkuda, kui tol tore ei ole või vaja kaitsta vms. Ta töötab igapäevaselt puuetega inimestega ning peab ajuti "kaasamise ja arvestamise ja kõik on INIMESED" teemal fb-loenguid. Ta sai kunstliku viljastamise abil lapse ja on koosellunud oma naisega ja phmt on tal endalgi piisavalt kõikvõimalikke "olen vähemus, mul on raske"'-asju, aga ta kaitseb muudkui teisi. Ja see kõik kokku on niiiiiiiiiiiiii awwww, et kuigi ma tunnen SITAKS paljusid lahedaid naisi, ma isegi ei kõhkle ütlemast, et tema on lahedaim.




Kas ma mainisin, et ta on ilus? Krt, ilu on ikka üks kahtlane asi - kõik väärtused võivad inimesel olla, aga kui teda pole meeldiv vaadata, on ikkagi tunne, et mäh.

Tõsi, mu silme jaoks on "ilu" täiega variatiivne ja Bianca Mikovitš (pildil) nt täiesti ilus. Millised kulmud!
Aga jah - kui ilu on puudu, on midagi ikka ... puudu.

Ajan juba mitu tundi Poeglast Selverisse mulle saadet pakki ära tooma. Ise ei saa minna, sest ma ei tohi ju kõndida. Aga ta lubab muudkui "varsti" minna, aga kogu aeg tuleb midagi muud ette. Olen oodates võtnud tolmuimejaga kaks ruumi, pesnud köögi põranda, teinud praetud peekoniga härjasilmi ja kirjutanud selle postituse. 
Ja ikka ta ei lähe! Oeh.

Aga maiavalda postitust enne, kui ta ära on käinud, sest mind tegelt täiega huvitab, mis seal pakis on ja siis ütlen teile ka.

Oh, vau. Ma KARJUSIN ta peale. Seda pole juhtunud ... kaua. 
"Sa oled täna kodus, et mind aidata, ja sa ei aita ÜLDSE!"
Ta oli täna kodus, et mind aidata, muidu. Sest kui sul on koer ja samas ei tohi kõndida, on sul probleem. Igasugused muud teemad (poest oleks süüa vaja - eriti koerale - ja paki võiks ka ära tuua) on sellised - väiksemad. 
Ja siis ta istub ja mängib ja minu: "Aga sa ÜTLESID, et mängid ühe mängu, siis lähed!" peale vastab kuivalt: "Ei öelnud."

Urr.

Kusjuures tegelt ta ei öelnud tõesti. Ta ütles: "Ma mängin Phatamorgana (või midagi sellist) ära, siis lähen," aga ta tegelikult tõesti ei öelnud, et ÜHE Phatamorgana (või midagi sinnakanti). Lihtsalt mina interpreteerisin sedasi. 

Kurat, isegi mu poeg ...

Käis Selveris ära, kaotas ära uksekoodi (ei mingit pakki), ei leidnud üles, kus müüakse maapähklivõid JA väitis, et koerale polnud mingit liha ja tõi selle asemel paki viinereid.
Kurat küll! 
Hea vähemalt, et mul on veel alles Laheda Naise poolt mulle transporditud nuudleid ja küüslaugukala. Õhtusööki ei pea tegema, piisab soojendamisest.

Aga nagu ... inimesed on ainult inimesed ja kui tahta asju sedasi juhtuvat, nagu mina neid näha tahan, pean ikka ise tegema või taluma seda, et ei tule, nagu ootan.
Isegi kui ma rongi all käin või muidu kangelastegusid teen.
Kurat.



    3 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, inimesed on nii ilusad ja head, ängipuhang  

 


pühapäev, 1. november 2020



    
Kiitke nüüd ometi ja ohjeldamatult 




Varem või hiljem pidi see juhtuma.
Sest kartmatutega lihtsalt on nii, et teatud olukordades ei ole valikut. 
Postitan praegu siia, sest mul on valus ja ei saa magada, aga ega mul täpsemat kirjeldust juhtunust ole, kui see, mis fb-sse panin.


mitmekorruselise paneelmaja all välisukse kõrval


Ma küsisin: "Mis siin toimub.

Mees ütles: Eto nje svoi prolem!

Mina: eto moi problem!

siis me natuke aega korrutasime üksteisele sama, tema vahepeal põlvitavale naisele, kes end tasakesi püsti ajas, et idi damoi, ja tundus, et ta ise kavatseb samma kohta damoi minna. Ja ma panin talle käe tagasihoidvalt tagiõlale, kui ta mu poole seljaga oli. Mitte lüües, aga no mina läksin esimesena füüsiliseks.

Seepeale ta kägistas mind, algul natuke ja murelikult Totoro poole piiludes, aga koer oli lihtsalt segaduses. Mees lasi mu lahti, ütles et eto nje svoi problem!, mina, lolllilt kartmatu: Eto moi problem!!! ja siis kägistas ta mind suht korralikult. Ma üritasin vastu ka kägistada, aga see oli rohkem naljakas vist.

Ja kui ta mu lahti lasi ja ma õhku ahmisin, tõukas mu eestrepist (me olime trepikojas all otse välisukse kõrval) alla. Treppi oli kõva kaks astet, aga ma kukkusin kuidagi halvasti.

Millal ta vahepeal mulle oma õllepurgisisu peale läigatas, ma ei mäleta täpselt, aga lõpus viskas igatahes kokkukägardatud õllepurgi mu kõrvale maha, ütles midagi "sabaka" kohta, millest ma õnneks aru ei saanud, ja kadus naise järel majja.

Ma olin natuke aega maja ees külili ja üritasin jalga koostöövalmiks saada. Siis tõusin püsti, lonkasin koju, helistasin politseisse (sest egas ma ometi öösel koeraga välja minnes telefoni kaasa võtnud ) ja nüüd olen endalt ka õlleläbu maha pesnud, riided pesumasinasse pannud ja tunnen, et olen loll, aga vähemalt ei lase sekkumatult teistele liiga teha!

Intsidendi ajal ei olnud eriti valus. Lihtsalt õhk sai otsa, kui kägistati, ja jalg ei töötanud, kui trepi ees külili lamasin.
Hirmu ka ei olnud. Korrakski mitte. Oli pigem uudishimu, et mis nüüd edasi saab. Mis ta teeb. 

Nüüd on valus. Vasakule jalale vormub sinikas (ma ju tunnen, mis siis, et ei näe!)  Kaelale vormuvad mitmed sinikad. Ja parem jalg ei ole ÜLDSE koostöövalmis. Ta mõnes asendis ei valuta, aga enamikus siiski, talle pole võimalik toetuda ja kuna ma ei saa ka ühel jalal hüpata, kohe ümber kukkumata (sest ajupõrutuse järelmid), pidin leiutama veidra ühel jalal kand-ja-varvas, sokk on libe - edasilohisemise, et kempsus käia.
Jah, ja mu jalad valutavad ikka veel niisamagi. 
Valuvaigistav masin jne.


Aga olen enda üle maru uhke. Mõnesid asju lihtsalt peab tegema, sest muidu pole sa inimene, vaid lihtsalt mingi kerge rämps!



    29 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, uus mina  

 


laupäev, 31. oktoober 2020



    
Veel uudsusi ja vanade mõtete sõnastusi 




Kuna uus koht, enamuses uus mööbel ja kõikõik on uus oktoobrikuus, ostsin ka uued (kasutatud) kott-toolid ja kavatsen osta uue (kasutatud) pisikese sinise vaiba, et Totorol oleks pehmem küljealune.
Viimase osas pole mailile veel vastust.

Lisaks on jalad lihtsalt hullumas. Nüüd peab masinat juba iga päev kasutama, muidu ei saa magada. Konkreetselt.

Lähen kell üks öösel voodisse ja kell kaks tõusen lootusetult üles ja panen masina külge.
Ja kui pärast seda kell 9 hommikul kempsus käin, ei jää jälle uuesti magama. Masin külge ja päev algab.
Kuramus.
Nõõ-mee.
Aga siiski mitte midagi hullu. Selle valuga võib täiesti leppida, pole nagu peavalu. Krigiseb taustal, kuid ei valda mind üleni.
Ainult uneaega jääb väheks ja - üllatus - ma olen kogu aeg väsinud.


Ema ja Tütarlaps käisid siin. Tõid mu uued (kasutatud) kott-toolid, hulgem Rõngu pagari häid tooteid ja sooja valmiskana grillkanaletist.
Väga tore oli..
Nagu VÄGA tore: rääkisime päris asjadest ja värki. 
Päris asjadest. Mu ema ütles, et kui ta oleks ette teadnud kahekümnesena, et üks ta lastest läheb rongi alla, ta poleks ühtegi last saanud. Mina hakkasin peaaegu nutma selle peale, kui meenutasin, KUI lootusrikas ja "iseenesestmõistetavalt saab mul olema kirev armuelu ja vähemalt neli last" ma kahekümneselt olin. Ja mu tütar, kes kevadel lõpetab keskkooli, rääkis, kui ahistav ja õudne see tundub, et mingid praegused hinded määravad juba ära tema tuleviku ja kuidas nii saab olla, kui ta veel üldse ei tea, mida ta elus teha tahabki?!
"Ma tahan inimesi õnnelikuks teha, aga kuidas ja kellena, pole vähimatki aimu! Ja mu praegused hinded samas määravad, mis must saab!"
Mispeale ema rääkis loo, kuidas ta keskkooli lõpu järel sai täiesti kogemata sisse kõige konkurentsikamale erialale Moskvas, kuhu ta tegelikult üldse minna ei tahtnud. Valis ainult sellepärast, et siis on ta ülikooli kandideerinud, vanemad õnnelikud ja ta saab vedurijuhi abiks õppima minna. Aga kõik need kuldmedalistid jms kõrgete hinnetega inimhulk ei teinud kahjuks eksameid nii hästi kui tema, kuigi nad said igast soodustusi, ja ta veetiski pool aastat Moskvas, käis näitustel ja sai haridust elukoolis, enne kui koju tagasi tuli. 
Ehk siit moraal: hinded ei ole tegelt nii tähtsad, kui arvatakse. 


See, et Lillatriibulise Õgardi laps
ütleb asju hirmsa emme kohta,
on viide sellele, kuidas mina Tütarlapsele ütlesin:
"Ma hammustan kõigil koletistel ninad peast,
kui nad sulle ligi tulevad!"

Lisaks vaatasime Tütarlapse lapseea joonistusi ning kuna ühel pildil oli selgelt ära tunda Lillatriibuline Õgard (tal tuli ka suust välja jutumull kirjaga: "Kas sa võiksid mõned õunad süüa?"), andsin talle lugeda "Tont nr 5". 

Kunagi olin seda talle ette lugenud selgesti, aga ta ei mäletanud midagi.

VÄGA hea õhtu. 
Kott-toolid on ka hirmus mugavad.
Mulle väga meeldivad nad ja ühel lõunauinaku-eelsel voodislebamisel mõtlesin, et krt. Vähemalt see hea asi mu kolimise juures on, et ma võin osta kott-tooli! 
Ostsin tervelt kaks. Haa! Nüüd on mul kott-toolid!
Ent kirevat armuelu ja vähemalt nelja last - tutkit. 

2018 kirjutasin novembrikuuväljakutse raames (luuletus päevas, kui hea või halb, pole oluline) nii:

Jaksan, ma jaksan ja jaksan,
pühendun, suudan, teen,
kui enam ei jaksa, siis puhkan,
hiljem teen natuke veel.

Ometi ...
Ikkagi ...
Nüüdseks on huvi teoreetiline juba.
Kas kunagi läheb ka nii, nagu tahan,
või jääbki juhtuma kogemata?
Mida plaanin, läeb mutta ja mätta,
kuid hoopis milleski muus 
otsustab maailm ette võtta
edu kinkimise.
Näe, saavutus!

Kui päriselt, päriselt tahan,
jaksan, pühendun, pingutan ise, 
ei tule maailm vastu.
Teerada veidigi mäest ei lasku,
ainult kasvab ning kasvab kõige raskus.
Ei saabugi häppi end.

Mind päriselt huvitab
kaua sedasi läheb?
Kas ei hakkagi saada saama?
Kas alati tuleb vähem,
ei eales too Päris Asi?
Või ikka kunagi laabub ka? 
Või ikka kunagi saabub ta
ja enam mul tööd lampi ei kulu,
maailm saab selgeks 
ja selgeks saab elu

ja kõik on korraga hea?
Lihtne.

Nii nagu peab.

Kas nõnda kunagi juhtub?





    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, lapsed, luulud  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 29. oktoober 2020



   
Absoluutselt teistmoodi! Või siis mitte 




Mingi osa minust tunnetab teatavat kodunemist. Ma olen siin pesemas käinud, mu poeg on siin pesemas käinud, ma olen süüa teinud, pesu pesnud, kuivama pannud ja radiaatoritelt kokku korjanud. Äratuskella peale ärganud ning veel ja veel kapp-asju puhtaks pesnud, omade esemetega täitnud, uusi süsteeme loonud.
Aga ikka vaatan kella, mis vanas korteris SELLE seina peal edasi ripub, olen hädas pliidiga, mille nupud käivad tagurpidi ja et mul pole trepikoja välisukse võtit (see ei ole praegusel ajal lukus, aga näiteks septembris veel oli ning kerge kõhelus on alati välja minnes sees, sest pole kindel, kuidas tagasi sisse saan), tekitab tunde, et ma ikka päriselt ei ela siin.
Ainult kolmveerandi ulatuses. 

Mis siis, et istun Poeglapse mugavas toolis (Poeglaps ise on koolis) ja klahve löön, kohvi joon ja küpsist söön (ostsin, sest väliselt meenutasid "Maiasmoka" kringleid, mis armas asi) ja siin on soe ja õdus olla. 
Ma ei tunneta seda korterit Omana. 
Hoolimata kogu remondist, kappide ning riiulite seinaleriputamisest, panipaikade täitmisest ja aina vähenevast pappkastide kogusest elamises. 
Pealegi on siin vähemalt kaks nõmedat naabrit. 
Teate küll: kui minuga ollakse kena, ma olen kena vastu. Nagu suudan.
Kui minuga ollakse jõhker ja ründav, ma vastan samaga. LOLL ma vastu ei ole (nad on lollid ka, see kipub olema nõmeduse algpõhjus) (jah, nad on otseselt RUMALAD), aga ega neid ei kõiguta, kas ma ajan käredal toonil neile vastuseks mõistikku juttu või sõnastan nende omaga samaväärselt juhmi. 

Ja no - enamik siinseid inimesi on nunnud. 
Nagu vanaski kohas. 
Enamus on toredad, ent tooni annavad need mittetoredad, sest neid on näha ja kuulda. Näiteks ronivad nad laupäeva õhtul ukse taha, kui kappi on nihutatud, aga karjuvad: "Kas te teate ka, mis kell on?! Pool üksteist!!! Mõned inimesed üritavad siin magada!"
Mul on kahju, et mina olin sel ajal vanasse korterisse põrandale magama roomanud. Muidu ta oleks kuulnud sellest, kuidas öörahu reedel ja laupäeval algab keskööst ja kui ta tahab varem magada, tulgu ilusti paluma, siis ma vast laseks ka. Praegu teeme MEELEGA müra edasi, aitäh!
Aga ma olin ära ning kappi nihutasid Poeglaps ja K. Nemad kumbki pole eriti sõjakad võõraste päris inimestega. 
(Arvutimängud on teine jutt.)

Oli ka selline mutike, kes nägi Totorot ja nõudis mult aru, kas mul on majarahva luba selle jubetisega siin elada. (Ta ei öelnud "jubetis", ma täpselt ei mäleta, mis ta tegelt ütles.) Süüdistas mind enam-vähem kõigis surmapattudes. Aga kui ma tema rahulolematustele vähemalt ühes osas rõõmustavalt vastasin (- "Ja koristage ära see sitt! Tagahoovis on näha!" - "Mitte minu koera oma. Mina koristan ALATI ära!"), ta leebus mõnevõrra, ütles: "No selles osas olete tubli!" ja ronis trepist üles oma korterisse.

Üldiselt olen nii väsinud, et ükski plaan ei tundu mõistlik.
Nii et üritan päevakese ilma plaanideta elada.
Ei tea, kuidas see õnnestub, Selverisse jooksmine koos koeraga on ju ikka üsna kavas ...?



    2 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, uus mina  

 


teisipäev, 27. oktoober 2020



    
Ikka uus 




Kas mul on midagi öelda?
Eile oli, nii palju oli öelda! Aga mõtlesin, et kahel päeval järjest ikka ei postita. Seda enam, et juttu oleks samast asjast: kuidas kõik on nii uus oktoobrikuus. 
Olin aeglane asjade kokkupakkija, aga näha on, et päris väle lahtipakkija - kõik on ju mu aeglase kokkupanemise tagajärjel süsteemis ja vaja ainult kastidest-kottidest välja võtta. Ainsaks piiranguks, et kõik kapid-riiulid ei ole veel valmis esemeid vastu võtma, sest ei ole seinale paigutatud ja ise ma seda teha ... olgu, ei oska, see on pisiasi (kui ei oska, saab alati õppida). Aga mul pole selleks ka tööriistu. 
Nii et ootan, kuni K-l mahti on ja pesen seni ruutmeeterhaaval nühkides tagumise toa põrandalt maha arusaamatut määrdumust. Otsene KIHT midagi on põrandal.
Lisaks veel eraldi plekid. Mida on arvukalt, üks veidram kui teine. Muuhulgas ka nt põranda külge kinnitallatud näts ja miski, mis vist oli kunagi karamellkomm.

Võiks vanast korterist mõne just istumiseks mõeldud istme ka tuua. Praegu on ainus tool Poeglapse arvuti taga tegutsemise oma. 
Kuigi me võime istuda vooditel.
Lihtsalt kui mu laud kokku saab (praegu on tükid), kuluks mõni normaalne iste ära, et selle taga ka istuda.
Arvuti voodi peal ja mina voodi ees põrandal mõjub esiteks seljale rängalt (ehk VALUS) ja teiseks surevad mul perioodiliselt jalad ära.
Esimesel korral kulus mitu minutit, enne kui jalg jälle seistavaks muutus. Enne oli lihtsalt mingi tuim tükike liha. Hiljem olin valmis, hakkasin juba surisemise ja vale tunde peale liigutama.

Nii ära kumbki jalg rohkem, kui sel esimesel korral vasak, ei surnud, aga ebameeldiv ikka.

Lähen küürin vahepeal veel põrandat. 
Puhkan selga. Olgu, teen mõned võimlemisharjutused ka, rahul?
Ja käin pesemas. Nuustik on veel vanas kodus, aga puhaste nõudepesunuustikute (ok, mulle piisab ühest) pehme külg kõlbab küll. 
Kui mul on probleem, on lahenduseks see lahendada =)
Õhtupoole teeb K vast mõned pildid samuti, saate näha, mis siin toimub.

Loodan, et olen selleks ajaks elavate kirjas, sest noh - on märke (nt olematu tasakaalutunnetus, asjade otsa koperdamine, käpuli kukkumine ja väga mööda silmanägemine - võtan nuga ja ups, võtsin 3 cm mööda tast), et võib ka teisiti minna.

***

Magamata on kehv olla.
Porine Totoro on kõk kohad liivaseks teinud ning see on tunda sellest hoolimata, et ma võtsin pärast temaga jõe ääres käimist tolmuimejaga. Samuti kehv. 
Aga pesin uues kohas duši all ja keetsin tatart. Varsti panen pesumasina ka tööle. 

Ja pildid.

Tegelikult

a) pole ühtegi pilti Poeglapse toast, sest ta magab seal ja me niisiis ei pane tolles ruumis tuld põlema
b) ma küll ütlesin, et lasen pilti teha, kui kõik korras - ja praegu on kõik ERITI segi, sest väga naturaalselt poolikute tööde pealt võetud. 

Aga parem kui ei midagi, eks?


mannituba 
Nõudepesunuustik paistab tagumises nurgas



seal voodis ma magan - lina näete, 
tekk ja padi on hetkel teises



nimelt siin
Üritasin magada, kui mu voodi peatsis pistikut parandati.
Ebaõnnestunult.



no ja muidugi mu raamatud.
Kõik pole veel lahti pakitud: riiulipinda jäi 
ühe seinariiuli veel-mitte-seinal olemise tõttu
väheks


Hiljem: 

Nüüd on laud ka kokku pandud ja padi tagasi kolinud




    4 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, eraelu  

 


pühapäev, 25. oktoober 2020



   
Uus 



Nüüd ma siis ... olen kolinud?

Enamik asju on siin, s.t. Luha tänaval, uues korteris. Ja mina olen täiesti otsas.
Täiesti.
JA sealjuures on kogu elutuba (meil siin taas kaks tuba, mis jaotuvad läbikäidavaks elutoaks, kus magan mina, ja Poeglapse toaks. mis pisem, aga mitteläbikäidav) asju nii täis, et algul ei mahtunud siin üldse liikuma. Nüüd hädaga saab. 

Poeglaps ja Totoro viibivad veel vanas korteris. 

Kui lasen K-l, kes hetkel köögis auruimejat elektriga ühendab, pilti teha, võite vaadata ja õuduses väriseda, aga kolimisteenuse pakkujaid (Asten) võin küll ausalt soovitada. Nii tugevad noored mehed, nii väledad ja otsustavad ja tagatipuks, kui tahtsin neile tippi anda, võtsid lisaraha ainult viis eurot, sest "aus peab ka olema".




Kuna K pani siin neti tööle, ILMA, et tehnikut olnuks vaja kutsuda, kuigi kaabel oli julmalt läbi lõigatud, on asi kodu. 
Kui on nett, vesi, elekter, küte ning katus ja seinad enam-vähem peavad, on tegu koduga.

Kõik muu on pisiasjad-pisiasjad.

Kui on ka elektrikann või pliit ja pott, kohvipuru ja kruus, on tegu väga koduse koduga. 




Siin on hirmus soe

Nii soe, et meil on kõik kolm akent praokil ja mul on palav. Maikaga.

VÄGA soe.

Kütte puudumise üle ei saa küll kurta.




***

Ei tehtud pilti. 
Ma ei jõudnud küsimiseni ka, muidugi.


Läksin eile kella kümne ajal vanasse korterisse tagasi. Magasin põrandale laotatud lambanahkade peal ja paari vana teki all (üks padi oli ka ühes kapis veel alles; kuna ma ei viska neid minema, on neid päris hulgem kogunenud) 13 tundi. Vahepeal ärkasin, sest poisid (K ja Poeglaps) tulid mänguarvutit ja selle lisandeid võtma. Siis olin K vastu HÄSTI nõme, kaebasin, kui ignoreerituna ma end tundsin (kui ta on päev otsa mu korteri kallal vaeva näinud), sest ma olin NIIIIIIIIIIIII surnud ja üldse ei varjanud seda, ja ta lihtsalt ... ei teinud välja ja tegi nüüd, arvuti järgi tulles, mingit nalja teemal "ma arvasingi, et sa magad".
Ma ei arvestanud, et enamik inimesi ei taju teisi nagu mina. Ei ole kogu aeg häälestunud sellele, mida teine tahta võiks. 
Näiteks et kui teine on kinnisideeline teemal "nihutame selle kapi ära ja paneme voodi kokku", tahab ta (tahan ma) vbla sinna voodisse magama minna hirmsasti.
Hommikul vabandasin. Korralikult. 
Krt, K oli mulle uude kööki isegi kohvi, kohvikannu ja elektrikannu valmis pannud!




Muidu, Totoro reaktsioonid kolimisele on nunnud. 
Sellega, et nii palju asju ära kadus, ta suutis veel leppida, kuni mina ja Poeglaps mõlemad kodus. Kuid siis läksin mina ära. Niuts! Mõneks ajaks tulin tagasi, siis läksin jälle. Poeglaps läks põrandale magama (see oli hea, sai tema külje vastas ise ka magada, et turvaline ja karjatunne ikka oleks). Siis viis Poeglaps ta korraks õue ning läks ise täiesti ära ja Totoro jäi tühja korterisse jumala üksinda! 
Õnneks mina tulin varsti.

Viisin ta veel kord korraks õue. Heitsin magama. 
Totoro magas minu kõrval. Kohati minu peal. Paar korda öö jooksul ärkasin selle peale, et mingi pea on minu oma ligi ja kui ma vaevu aru sain, et mis-kus-kes, lakuti mu nägu entusiastlikult ja kaua. 

Kassid on tuntud oma karedate keelte poolest, aga põhjalik lakkumine koera poolt on ka tuntavalt kare ja veidi valuski. 
Kõik aina magavad, asjad viidi ära ... kas nad plaanivad ise ka ära minna ja minu siia üksinda jätta??? Mis on valesti? Ma ju saan aru, et midagi on!

Seekord hommikul võtsin ta rihma otsa ja tulime uude koju. 
Aaa, siia kõik need asjad toodigi! Aaaa, Poeglaps on ka siin! Aaa, mulle anti isegi konti! 
Olgu, siin võib elada. 



Minul (päris minul, väga väga naine-minul) hakkab pea vaikselt valutama. 
Ei ole üllatav. 
Aga ebameeldiv ikka. 
Uued asjad ... rasked.



    7 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus  

 


kolmapäev, 21. oktoober 2020



    
Enda meelest, teiste meelest 




Et ma eile viisin Sõbralt Sõbrale poodi kaks kilekotitäit annetatavaid asju, ei anna esiteks kuidagi tunda asjakülluse osas mu vanas kodus ja teiseks on andnud mu ajule kõvasti tegevust laadis: "See nurkadest katki Lotte doomino karp on äkki ikkagi nende arust liiga kole, mis siis, et doominokaardid ilusad? Ja seal teises kotis olnud riided võivad olla mitte-piisavalt-kaunid. Noh, see pluus, mille 2016 jõuluks sain, vbla välja arvatud, see on ilus kõigi kriteeriumite järgi - kuigi mulle mu riidekapivalikute juures natsa vale lõikega, et ma teda kannaksin."
Mitte et see takistaks mul täna sinna veel asju viia ja ühtlasi maia pilguga kleitide seas ringi vaadata - mulle jõudis kohale, et kui mul on 28. novembril ette nähtud minna 1929 aasta Saksamaad kujutavale larpile, võiks sinna ka midagi selga panna, mis ajastuga sobiks! Aga kuna minu figuuriga sobivad hästi igast taljesse töödeldud rõivad, ei ole mul 1929 aasta stiilis kleite MITTE ÜHTEGI - ja minu meelest eile paistis seal mõni.
Ka larpil kanda palutud värvides (milleks on must, valge, kuldne, punane ja beež). 

Aga jah. Mu põhipidur asju annetades: "Aga äkki see on kellegi meelest prügi ja nad ei ole üldse rõõmsad seda saades?" 


Aitab mõte: "See ei ole minu asi. Mina teen omalt poolt oma parima, mis teiste jaoks nende parim on, tuleb nende poolt ja pole enam minu kontrolli all."

Ma kavatsen saata Eesti Kirjanike Liidu eestimaisele romaanivõistlusele romaani, mille tegevus toimub Ameerikas ja nagunii nad on: "MisMÕTTES???" seepeale?
Pole minu asi. Mina tegin oma parima.
Ma tegin enda meelest imehea koogi ja nüüd pakun seda kõigile entusiastlikult, kuigi nemad paistavad ebaentusiastlikud ja viisakad? 
Pole minu asi. Ma tegin oma parima.
Minuga pahandatakse, sest ma käin oma koeraga tänaval, kuigi park on ainult 500 meetri kaugusel? Et ma panen oma koerakaka valesse prügikasti? Et lasin sõbral, kes oli ühtlasi mu korteris remonttöötaja, auto hoovi parkida, kuigi "külalised pargivad tänaval!"? Et (krt, nii palju koeramuresid, ma vaatan) Totoro oli inimesele, kes ümber nurga tuli, vastu sattudes just nähtud teise koera pärast elevil ja täitis korraks kogu kõnnitee oma rihmaga? Et mu pojal on pikad juuksed? Et ma julgen last tahta? 
Pole minu asi. Mina tegin oma parima ja et vahel on see parim KONKREETSELT just see, mis teisele ei meeldi, pole ka minu asi.
Nende maailmapilt on nende oma. Mitte minu. Minu asi on MINU maailmapilti arvestades hästi teha. 

Nii et täna uue kilekotiga Sõbralt Sõbrale poodi, mhmh. 
Jaaaa ... poest tagasi.
Mul on nüüd kleit. Selle punasus on küll kaheldav, ta on rohkem lilla. Aga no ... liiga ilus mu seljas, et poodi jätta! Mustast tüllist volangid ja paljad õlad. Sorry, not sorry, rahvas, ma panen selle selga. Lisaks on mul tuju hea, sest kleidi ostmisel leidis aset järgmine dialoog:

Mina: Mul on küsimus. Et on küll ilus kleit, sobib mulle ka väga hästi, aga 65 euri kleidi eest, mille õlapael katki, tundub kuidagi liig, kas alla ei saaks?
Kassapidaja hakkab naerma: Hinna ees on euromärk, tegelik hind on 5.50. 65 euro eest võib meie poest mööblit osta!

Et siis €5.50 oli tegelikult. 
Nii tore!

Muidu on nii, et kuna kolimisauto tuleb laupäeval, lülitame interneti ümber sinna reedel ja täna tuli käia ja vaadata, kuidas seal kaablitega on ja kas on üldse kohta, kuhu ruuter ühendada. (Või tuleb tehnik kutsuda.) Ja siis lasin viimaks K-l ka teie, mu austet annetajad, rõõmuks teha pildi köögist. 
Kui asjad on sees ja elamine alustatud, saate mujalt ka, ent kööki ei mahugi eriti rohkem, kui seal juba on, nii et vaadake juba nüüd! 
Ise olen rahul.



Ennäe, kapipesu



Kapipesu eksootilise tantsuna













































K kinkis Poeglapsele uue telefoni. 

Kui Poeglapsel isa vaja on, ajab tema täiega asja ära. Ei, ma ei mõtle, et asjad on isaduse mõõt, lihtsalt isavärk tuli ette seoses sellega, et ta nii pildis ja nii huviline Poeglapse heaolu teemadel. 
Aa, et tol on mingi bioloogiline ka? Kes sünnitunnistusel ja maksab me sotsiaalkorteri üüri?
Noh, nime eest sünnitunnistusel ja levitatud geenide eest (mille saaja nii krdi lahe on!) võib ta ju seda teha.






    5 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, eraelu, maha äng, sotsiaalne alaareng  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 19. oktoober 2020



   
Väikesed harilikkused 




Olen oma keha üle hämmingus. 

Tundub, et kui lähen kehakaaluga alla 75 kg, ärkavad mingid ... asjad. Närvilõpmed? Igatahes valutavad mul taas jalad suht iga päev ja valuvaigistav masin on ... küll mitte igapäeva-, aga ülepäevakasutuses.
Mis on jube tihti, arvestades, et vahepeal kasutasin seda nt kahel järjestikkusel päeval kahe kuu jooksul ja siis lihtsalt unustasin ära. 
Sest polnud vaja. Väikesed valud ju olid vahel, aga mitte sellised, et magama ei jääks. Ja nüüd: ärkan hommikupoole ööd pissihäda peale ja kui väsinud ka olen, uuesti ei uinu, sest JALG VALUTAB. 
Peamiselt vasak jalg, mhmh. Parem teeb ka haiget, aga selle valu sees jääksin lõdvalt uuesti tuttu. 

Tõusen üles, joon mineraalvett, panen masina külge ja krt, alati tundub, et mingites paikades, kuhu selle paigalduse mõju ei ulata, valutab ikka rohkem. Nii et istun selle masina all kaks järgmist tundi, asetades elektroode muudkui ümber ja ümber, veendunud, et kohevarsti lähen jälle voodisse. Selle asemel jõuab täiesti ootamatult kätte aeg, kus tunduksin endale paraja mölakana, kui enne tuttuminekut koera õue ei viiks.
No ja kui ma nagunii õue lähen, viin ka taara ära ja käin poes, loogika, eks?
Ehk see krdi jalavalu mõjutab kogu mu elurütmi.
Ja seda ei olnud vahepeal sedasi pideva ja tugevana aasta või isegi kaks! 
Aga ereilus on ikka ka lahe olla =) 
Vaatan end enne suitsu tegema minemist peeglist, ei mingit meiki, pea mitte-väga-puhas, aga nii krdi pandav tshikk et oh!
Teeks pilti, aint ma ei tee pilte, millega seoses vastavat tehnikat ka pole.

Nojah, päästmatult ligineb aeg, kus peaks nagu koeraga õue minema. Kuigi ta ei nõua - enamasti nõuab ta kusjuures mitte tungivate ihuvajaduste tõttu, vaid kuna kellaaeg on selline, et tavaliselt sel ajal minnakse. Ta ka äratab mind veidi pärast Poeglapse äratamiseks ette nähtud aega ka lau- ja pühapäeviti (ja koolivaheajal), sest no mis mõttes aeg on selline ja ma üldse ei liigutagi?
Aga piisab mõminast, siis ta mõistab, et ärkasin ja otsustasin edasi magada, ja rohkem ei sega. 

Väga kohusetundlik koer päevakavadest kinnipidamise suhtes. 

Kolimisfirma arvas, et nad laupäeval.
Mina arvasin enne nende viimast "oi, meil ei ole enne aega", et homme (ehk teisipäeval), aga ausalt - ega mul kiire ole. Ongi rohkem aega veel pakkida ja pakkida. Kuigi maa on valge (olgu, see on vist rahe; eile sain igatahes rahet kaela) ja ma otsisin ühest suurest kastist poja talvejope jälle välja. Ehk siis pakid sisse, pakid välja on alanud.
Oma riietega pole seda teinud. Kas mul on liiga palju rõivaid, kui olen pool riidekappi tühjaks teinud, aga teise poole abil elades pole hetkekski tulnud tunnet, et pole valida või et tahaks seda või toda, aga see on pakitud kotis, või et ma isegi kannaksin kasvõi pooli neid riideid, mis mugavalt kättesaadavad?
Nojah. 
Vbla viskan minema ühe umbes 1970 aastast pärit villaseguse kleidi, kus on sees mõned koiaugud ja mis on liiga kare, et palja ihu peal kanda. Nagu - ka nii, et osa sellest on palja ihu vastas. Siis on jälle kõik koššer, eks?
Okei, OKEI, ma viskan ära ka selle ise kunagi siniseks värvitud sitsist kombineeseeliku, mille kumm läheb keerdu ja mis mind enam ei ahvatle, ja panen annetamisriiete kotti villase seeliku, mida lihtsalt ei kanna ja mis VIST on liiga kitsas samuti. 
Nüüd on hästi?!?!

Jestas, südametunnistus, kes palus sul midagi üldse öelda?

Olgu, eks ma lähen ja viin koera õue ja need neli kilekotitäit mineraalvee (mulle) ja maitsestatud vee ning limpsi (Poeglapsele) pudeleid taaraautomaati ära.



    2 kommentaari:       

 
 Labels: keha, koerus, tibinlusus  

 


reede, 16. oktoober 2020



    
Hala, kuidas te nagunii ei mõista mind 




Hästi mage on kogu aeg halada kuidas pea valutab (või et kohe pärast kelkimist, et mul maohapperünnakuid enam pole, tuli maohapperünnak), aga no NII ON.
Ei, maijõua ikka kolitud. Ikka ei ole mul isegi pilte. Värske panus oli minna Sõbralt Sõbrale poodi ja küsida, mida teha, kui mul on asju üle.
"No me saame võtta ainult paar kilekotti korraga, rekka tuleb alles tuleval nädalal. Mis asju muidu?"
"Noo ... lauamängud, pehmed mänguasjad ja muidugi lasteriided."
"Tooge siia, paar kilekotti korraga."

Peavalu kiuste midagi jälle tehtud. Jee!
Minu arust ongi jee, aga mingi hääleke kuklas pobiseb, et blogilugejatel on ammu kopp ees mu olematutest saavutustest. Oli ju jube kiire uut elupaika leida ja nüüd ikka ei ole kiire või mis?
Ma ei või muud öelda, kui et ma teen oma parima, ok? Paremat kui minu parim lihtsalt ei ole kuskilt võtta. 

Jap, täpselt nii hale olengi..
/kaevub enesehaletsusse "vaene mina, keegi ei mõista, KUI RASKE mul on".

Aga jah. See mõtlemise väsitavuse värk. Mhmh. Jajah.
Ma ei võta nõusid pestes kraanikausiservalt nõudepesuvahendit, vaid ma esmalt vaatan, tuvastan nõudepesuvahendi asukoha, sirutan käe, võtan selle, keeran tagurpidi (enamasti kas taldriku, kruusi, potikaane vms kohal, nuustikule panen vaid harva) ja siis hakkan süsteemikindlalt pesema. 
See käib automaatselt?
Mul on uduselt meeles aeg, kus mulgi käis.
Enam mitte. Aju sai põrutatud täpselt nii palju, et mõtlemisega katab probleemkohad enam-vähem ära. 
Lihtsalt noh - väsinud.

Ja peavalune. Sest mõistagi on keha: "Ma ei jaksa olla kogu aeg kurnatud ja terve! Kui ma olen kogu aeg kurnatud, võta migreenid, maohappe kangus, ärritunud soole sündroom ja igast erinevad hooajaviirused!"

Nutt ja hala, NUTT JA HALA. Isegi peekoni olemasolu maailmas ei tundu elu päriselt elamisväärseks muutvat. Ja kohvi julgen juua ainult mustalt - see maohapperünnak oli suht ... ebameeldiv. 

Lisaks loen "Süü on tähtedel", olen leheküljel 51 ja mõtlen mõrult, et ka vähki põdevatel teismelistel on õnnelik armumine.
Nojah, vbla on see kuidagi tasakaalu loov maailmas - et on küll vähk, aga vähemalt sitaks lahe armumisobjekt, kes viitsib lugeda su lemmikraamatut ning kiidab su välimust jne. Aga siiski. 
Kurat, K. ei ole isegi minu raamatuid läbi lugenud! "Lihtsad valikud" ja "Lagunemine" veel läksid, kuid ülejäänud kaks jäid pooleli. Ei, ma ei ole temasse armunud, aga see võimalus oli üleval. On ikka veel, natuke, kuigi ta ikka ja jälle ilmutab oma neid omadusi, mis ... ei ole nii meeldivad. 
Muuhulgas soovimatus mu välimust kiita, raamatuid lugeda ja tunnistada, et ta on milleski eksinud. 
See viimane ei meeldi talle ÜLDSE. Mis toob kaasa mitmesajameetrised ennastõigustavad selgitused, MIKS ta just nii käitus, kui piisaks: "See ei olnud must ilus. Ma ei mõelnud halvasti, aga kukkus nii välja. Sorry!"-st.

Mis mõttes olen ma 40 ja mitte ükski kaunis (noor)mees pole iial (no nii, et ma teaksin) mu lemmikraamatuid õhina ja vaimustusega läbi lugenud?! Mitte kunagi????
Tõsi, Tütarlaps on õhinal läbi lugenud kõik minu kirjutet raamatud ja meil on mõned ühised suuuuured lemmikud ("Viimane ükssarvik" näiteks).
Aga Poeglaps mitte midagi. Mitta ridagi. Ja ma ei kaeba ka - hea, kui-et ta üldse loeb, kama kaks, mida siis. 
Ning ma olen üsna loobunud ideest, et me lemmikraamatud samad oleksid. Üks tema absoluutseid lemmikuid on "Koeralaps Berta seiklused". Olgu, see mälestus ja vaimustus on umbes 4 aastat vanad, ent siiski. 
Ei, ma olen ka seda raamatut lugenud. Berta oli vist šoti terjer? Mitte midagi muud ei mäleta.

Ta (Poeglaps, mitte Berta) on lugenud ka raamatuid, mis mulle VÄGA meeldivad, ja näiteks kahe kolmandiku peal pooleli jätnud. Mitte et otse halb oleks, aga no ei kisu endasse, eks ole. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" meeldis talle küll peaaegu lõpuni. Aga viimased peatükid olid nii halvad, et jättis ikkagi katki.

Nagu - ei lubanud mul ette ka lugeda. "See loheosa on nii vastik! Mulle meeldis vanaema, aga teda enam pole nagunii!"

Ühele väga nägusale väga noorele mehele laenasin "Püha ja õudse lõhna". Pärast seda pole ta enam ühendust võtnud (ja mu raamat on ikka tema käes!), ohjeldamatust vaimustusejagamisest rääkimata. 

Mulle tundub, et leida seksuaalses mõttes huvitavat inimest, kellega nii ühtekas oleksid, et teile üksteise lemmikraamatud meeldivad, on haruldane peavõit. Kuidas on, oo püsikaaslasega lugejad - kas teie partner armastab teie lemmikraamatuid?


/loeb "Süü on tähtedel" raamatut edasi.




Ma arvan, mu probleem on ka selles, et ma omast arust räägin inimestele, kes "does care, how lost anybody is".
Kas siin tuli ikka  öelda anybody või peaks olema somebody? 
Või siis on kogu mu probleem usus, et armastust saab ja tuleb ära teenida. 



    34 kommentaari:       

 
 Labels: keha, muusikad, teised raamatud, uus mina  

 


teisipäev, 13. oktoober 2020



   
Oma üle vaadatud 



Vend käis mul külas.
Tal on ka imearmas koer, kes käis samuti meil külas. Totoro oli üsna jahmunud ja õnnetu. "Kas ta nüüd jääbki siia?" näis olevat ta küsimus ja kuna külaline sõi ära tema toidu, jõi tema vett ja korjas lõua alla tema palli, oli tal päris kõrvaletõrjutud tunne vist. 
Kui venna koer, kes selgelt tahtis paika panna, et tema on tähtsam emane (no 8 aastat 2 vastu, küllap ta ongi), otsustas minna Totoro asemel tema turvapaika laua all, juhtus küll nii, et ta ei tundnud veel meie majapidamist piisavalt hästi ja sellal, kui tema mõtles, kuidas minu jalgadest mööda saada, läks Totoro teiselt poolt lauda varjupaika tagasi ja hõivas selle. 
Siis Krapula ei trüginud rohkem ka. 




Vend näeb peaaegu täpselt samasugune välja kui enne, ainult hambaid on vähem. Mida ei ole eriti näha, aga natuke siiski ja eriti on kuulda. 
Ma ei häbenenud, kui aru ei saanud, küsisin muudkui üle, mis ta ütles.
Ka temal on happy end saabunud, noorusarmastus (tollal platooniline armumine) taaskohtudes õitsele löönud ja ta tuli Barcelonast Eestisse, et naisele (ka autist, miks te küsite?) turvaline tuttav ümbrus säilitada. 36-aastasena mõtleb ta sellega seoses umbes 20 aastase pausi järel taas tööle minna. Soome. 


Tema põhiline šokk Eestis on hinnad. "Kõik muu on ilus, toit imehea - must leib merevaiguga, oo, oo - aga hinnatase!!!!" 
Kiitsin sügisilma ning ta oli rahulolevalt nõus - laeval oli Läänemeri näidanud talle halli ja sompus nägu ning ta mõtles, miks ta ometi siia ronib, brr! Aga Tallinna sadamas säras päike, 17 kraadi sooja ja kõik väga hea. 
"Oh! Ma arvan, kuna ma olen ka usinalt koerakakat korjanud juba aastaid, jumal õnnistas mind!"



See viimane on viide loole, mille enne talle jutustasin. 
Kuidas meil Eestis ei ole koerakaka korjamine päriselt inimestele veel tuttav idee - et koeraomanikud on küll kursis, aga inimesed, kel koeri pole, on vahel ikka üllatunud. Mind on paar korda tänatud, aga Poeglaps tuli ükskord õhtul koeraga õuest üsna hämmeldununa. 
"Mingi mutike ütles mulle, kui koera kakat korjasin, et jumal õnnistab mind. Ma ei saa aru ..." ta vangutas pead. "Kujutan ette seda jumalat; kuidas ta istub ja mõtleb: "Ahhaa, see korjas samuti koerakaka üles! Õnnistan tedagi!""




Mina nägin venna sõnul samasugune välja kui kümme aastat tagasigi, me ema samuti, aga lapsed ... nemad on kuidagi ... teistsugused =)

Lisaks loeb ta "kuigi sa proovid olla head" , millega olen väga rahul.
Loetakse! Loetagu! 




Aga see kohtumine, kuigi tema käis mul külas ja ma ei pidanud kuskile ise ronima, võttis kõik mu lusikad. Täna pakkisin taas kasti raamatuid ja viskasin minema esimese virna Tähekesi. Oeh, küll see kolimine on ikka raske!



    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, lapsed  

 


pühapäev, 11. oktoober 2020



   
Kuni ei sure, teen 




Tegelikult pea enam ei valuta. Õrn-õrn tuige, see ei loe. 
Aga pärast hommikul pool viis ja siis uuesti ühe paiku päeval võetud hobuseannuste sumatriptaani, dušši, magamist ja hulka kohvi on nii tapetud tunne, et mitte midagi ei taha.
Ei lugeda, One Piece'i vaadata ega süüa, kui kõige ilmsemad lihtsad naudingud üles lugeda. 
Isegi kohvi ei taha, aga see on arusaadav, sest mu maohape arvab, et peab ära seedima terve saapa või midagi sinnapoole, ja on jube kangeks läinud. Ja kuna kohv teeb ta veel kangemaks, olen seisus, kus kohvi ei taha.
Ei, mul pole enam ammu olnud iiveldushooge, oksendamisi ja nuttu, sest maohape. Olen õppinud Maaloxit kasutama ja et "sööge pehmeid keedetud roogi, mis ei ole eriti maitsestatud, näiteks putru" minu puhul ÜLDSE ei aita.
Nagu ÜLDSE. Ma võin pudrust nt vabalt maohappehäda saada. Rohkem, kui piprasest Tom Kha supist. Sagedamini kui koogist. 
Kui minu pealt võtta, on puder mao ülehappesuse korral umbes kõige ohtlikum söök üldse. Ohtlikum on ainult mittesöömine ja kohv, kusjuures kohv on kõige hullem just valgendatult. 
Must kohv on enam-vähem.

***


Jeeessss, olen jälle elavate kirjas. 

Hommikul, kui tegelikult ei olnud, ent peavalu tõttu magada ka ei saanud, tegin Poeglapse lemmikõunakooki hapukooremuretaigna ja tervete kreeka pähklitega (sest ei viitsinud purustada).
Tulemuseks on nii jube hea kook, et olen hoolimata jubedast enesetundest poole kooki ära söönud ja käinud Kle peale, et KUIDAS ta siis rohkem kooki ei taha, see on ju nii hea!
Poeglaps pole proovinudki. 
Tüüpiline. 
Kuigi seekord pole ma isegi nördinud. Söön vajadusel ise kõik (peale Kle sokutatu) ära ja pole probleemi. 
Ainult kõht tuli ette selle kestva magusasöömingu peale =P
Ja kook pole veel kaugeltki otsas!

Üks tema plusse ongi, et kuna põhi (jap, tegin sulatatud võiga nagu soovitati!) pole täiesti mure, vaid natuke kõva, tekib mõnusaid purusid, mida noppida ja näksida. Õuna-kaneeli-suhkru-plögas küpsenud kreeka pähkel ja tükike põhja - mm!

Nii meeldib!

Osake mind mõtleb ikka, et täna on kuidagi mittekasulik oldud. Enamuse päevast magasin ja üldse ei käinud Kga ja Poeglapsega kaasas uues korteris köögikappi (mis vajas kõvasti pesu, tasuta saadud asjade kerge varjukülg) ja kubu (see on K eraprojekt, aga no kui inimene TAHAB mulle pliidi kohal käiva lõhnaimeja kinkida ja paigaldada, ikka võib ju!) seina panemas.
Ja kuidas tahes ma endale ka seletan, et nii halva enesetundega minust poleks kellelgi kasu ega rõõmu olnud, NIIGI tegin palju, krt, ikka on sees: "Aga nüüd on ju parem, eks? Tee midagi, kätekõverdusi näiteks! Toimetatud on ka üpris vähe ... Tee midagi!"

30 pumpa tegin. Tundub, et üsna kohe lähen ja teen veel.
Kuni ei sure, seni teen.

Muidu (kuna ma kogu aeg mõtlen) mõtlesin veel, et koerakaka juhtumi osas on mul kaks asja ütlemata.
Esiteks ma NÄGIN Epu (kahe p-ga) kommentaari tema blogis, et teda küll häiriks, kui ma tema prügikonteinerisse oma koerakaka paneksin, aga võtsin seda kontekstis "ta elab pärapõrgus ühegi teise majata ümberkaudu, tema prügikonteiner on seal ilmselt, jah, ainus mitme kilomeetri raadiuses, aga kui ma seal koerakakaga kotitaksin, oleksin päris imelik tõesti!" 
Ja Tilda (kui ma veel lugesin ta blogi) ütles midagi sellist, et ilmselt ma ei mõelnud midagi, kui oma koerakaka võõrasse konteinerisse panin, aga PEAKSIN. (Muidu kõrvutas ta mu tegevust pättide omaga, kes ta ema kasvuhoone segi peksid - et nemad ka ei mõelnud.) 
Ma muidugi mõtlesin. Mõtlesin täpselt seda, et ainult eriline mölakas keelaks mul koerakakakilekotti oma konteinerisse panna ja inimesed ometi ei ole mölakad (enamasti).
Näib, et eksisin. 


30 kätekõverdust veel tehtud. Ma täna endalt pikemaid seeriaid ei nõua. Hea, et üldse!



    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: keha, koerakaka juhtum, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 9. oktoober 2020



   
Nõmedased asjad + veel mõtlemisest 




Olen teinud hulgem poste asjust, mis mulle meeldivad. Aga asju, mida ma ei salli, pole puudutanud, sest noh - miks neile mõtlemisega oma tuju halvemaks teha?
Ega neid asju, mis TÕELISELT halvad, tahakski teile ega eelkõige endale esitada. 
Ent neid asju, mis on tegelikult süütud, aga lihtsalt mulle ei meeldi: 
palun.

* õudusžanr. Filmid, raamatud, sarjad, mis iganes. Kui on õuduskomöödia, on asjad kombes. Aga kui on õudus, mis peab õudne olema, on mul kas igav või vastik. 
Ei, mulle ei meeldi Lovecraft. 
Ega Poe. 
Kingist rääkimata - kuigi tema puhul on Tume Torn erandiks. Sealt on mõned raamatud täitsa head ja ülejäänud "hädapärast kõlbab" tasemel, mitte vastikud.
Ma ei hakka kartma, mul tuleb lihtsalt ehmatus, kui on võpatamiskohad, ja üleüldine ilgus, kui inimestega tehakse halbu asju - "miks?! MIKS?!" on mu peamine reaktsioon. 

* Noored lühikeste juustega ja ülikonnas mehed.
Siuke noorte meeste raiskamine ...!

* Väikesed koerad (no lähtume sellest, et taks on juba "keskmine", eksole, nagu söögipakil nt kirjas).
Siuke koerasoo raiskamine!


* Star Trek.

* Lagrits.


* Düstoopiad.. 
Mis elu ei ole piisavalt raske niigi, et on vaja vinti peale keerata jms? Mis elu teie elate?


* Palavus, mille eest ei saa peitu minna.


* Küsimata nõuanded ja õpetamine.
Üldse palumata ja mitte teise tunnetel põhinev informatsioon, kui see pole just hästi täppi ja just sel hetkel õige asi.
Mida ka vahel ikka ette tuleb.

* Mõtlemise puudumine või nii vähesel määral esinemine, et see läheb samuti "miks, krt, nad ei mõtle?!" alla.

* Konfliktivalmiduse puudumine. Kui inimesed vajuvad erimeelsuste korral eest nagu sulanud jäätis mingite "ei, ma ei mõelnud seda päris tõsiselt" ja "no ärme nüüd vaidleme!" jms saatel. 
(Jah, otsene vaidlus ON sellest parem, aga paraku klausliga "inimene MÕTLEB ka, mitte lihtsalt ei mölise" ja see on nii mõnelegi liig ilmselgelt.)

* Võimetus tunnistada, et ollakse eksinud.
Ei, mul ei ole seda. 
Päriselt. 
Küsige mu pojalt, kui ei usu.

* Halvaa ja pastilaa.

* Sidrun kala juures.

* Villane vastu nahka. 
Kuigi oli üks peenvillane tekk, mida isegi peaaegu talusin. 

* Gaseeritud joogid.
Energiat, mis mul läheb gaasi väljaraputamiseks, võiksin mujale kulutada!

* Märjad jalad jalatsites.

* Ennast korrata.


* Kõige traditsioonilisem T-särgi-kaelus.
Ma ei tea MITTE KEDAGI, kes sellega parem välja näeks kui muude kaelustega. MITTE KEDAGI!!!!


* Sefiir. 
Miska mulle on beseerullide söömine loto: besee maitseb mulle väga, aga vahel on rulliks sefiir õrna krõbekattega, sest kes teeb vahet nätskel-pehmel beseel ja sefiiril? Vastus: mina.

* Rohald Dahli raamatud.
Ma ei saa aru. Ma lihtsalt ei saa aru. Ta on alati oma teostes julm - ja nii paljud armastavad teda ja seda?!?!?!

* * *

Mu mõtted on ikka epu (see ühe p-ga) tehtud avastuse-sõnastuse peal. Üle-eelmise postituse kommentaariumist siis jutt. 

Ajutegevus võtab energiat. Mõtlemine väsitab.
Noh, ja mina ei saa mõtlemata.
Mõtlen näiteks, kuidas nii paljud asjaolud selle teooriaga jubedasti sobivad. Noh, olin ma ju Enne Rongi ka kogu aeg väsinud, aga mitte NII väsinud. "Hingata ei jaksa, vaadata ei jaksa, tulen poest ära, sest ei jaksa rohkem mõelda, mida võtta, mida jätta" jne on kõik Pärast Rongi teema.
Sest automaatsused kadusid ajupõrutuse tulemusel ära ja ma pidin effing KÕIGE peale mõtlema. Stiilis: ukse saab lahti, kui link alla vajutada. Nii: tõstame käe, voldime peopesa lingi ümber jaaaa vajutus! 

Emake maa, kuidas see väsitas. 
Emake maa, kuidas see ikka veel väsitab, kuigi kahtlemata on paljud automaatsused kui mitte tagasi, siis uuesti arenenud. Mitte nii automaatseteks, kui olid, aga oi-kui-palju-paremaks. 

S.t. iga liigutus ei nõua enam enda peale mõtlemist. Suudan käsitsi kirjutada, eraldi iga tähe peale mõtlemata. Suudan tagumikku pühkida. Voodis külje keeramine on ikka veel teadlik tegevus (ärkan selleks korraks üles tavaliselt), ent vasakus käes saan täitsa asju hoitud, kogu aeg kätt pingutamata.
Paremaga saan pingutamata hoitud, kui sellele mõtlen. Et ma ei pea seda ümbrikut pigistama, võin sõrmi lõdvendada ja ta püsib ikka käes. Sest ei ole raske asi. Nii, lõdvenda haaret ...
... kuid kui ei mõtle, pigistan kõvasti. Surun sõrmi teineteise vastu (ega ma siis KORTSUTA seepärast). Mõne minuti pärast on labakäsi väsinud. 

Ma lähen poest minema, kui tekib tunne, et enam ei naudi, vaid piinlen. Hoolikalt mõttes kokku pandud kõige parema allahindluste ärakasutusega õhtusöök ei ole mõtlemiseväsimuse jubedust väärt. 
Midagi ikka süüa leiab. Pojale makaronid juustuga, mulle banaan keefiriga, kõik. Ei mõtle.
Tihti küll on selleks jõudu. Poeskäigumõtlusteks. Mitte alati, ainult.

See on "Tee, mida tahad" kolmanda nurga alt.
Ei jaksa mõelda? Usalda sisetunnet - ja kõik saab korda.
Kusjuures saab. Hämmastav, aga SAAB. 



    31 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, liminaalsus, uus mina  

 


kolmapäev, 7. oktoober 2020



    
Me kuulume kokku - vist 






Minu väike vend ja veekahur 2008

 Mu vend tuli Eestisse.
Juba mitu päeva tagasi. 
Osake mind imestab, et olin kodus ja väsinud ja ikka veel olen. Pole teda üldse kiljudes vaatama tormanud.
Teisalt: kui olen viimased kümme aastat teda nägemata toime saanud, võibolla on loogiline, et sisetunde järgi saan edasigi? Lihtsalt: ta on mu ERILINE lemmik. 
Osalt seetõttu olen ka palju lapsi tahtnud. Et noh - esimesed 11-12-13 aastat mööda saata (kui aina kakeldakse ja keeratakse üksteisele igasugusel moel käru ja vanem (ehk mina) annab nooremale kogu aeg tunda, kuidas ta on suurem, tugevam, kavalam, igasugustes nüketes osavam ja õelam), aga siis tuleb aeg, kus (meie puhul vähemalt) saabub selline tase üksteisemõistmist, hoolimist ja armastust, nagu ma pole kusagilt mujalt saanud. 

No ma loodan, et vähemalt mingil määral on see ka minu tütrel ja pojal omavahel. 
Paraku rohkem neid ei ole - ma küll mõtlen adopteerida kaks last, kah vanuselt üksteisest mitte-nii-hirmus-kaugel, ja siis on nemad üksteisel. 
Kui antakse, võtan kohe õved. Neile vist kõlbab kahe peale üks tuba samuti.
Aga suurt ühtehoidvat pärga mul ei õnnestunud punuda. 


Praegu on üks paar. Vbla tuleb veel midagi - aga maitea. Kui tuleb üksik laps, küllap tunnevad mu suuremad tema vastu umbes sama, mis mina oma õe osas - on küll oma. 
Aga ikkagi nii teine maailm. 
Kui saaks teise paari veel, oleks ... lahedam.

Muidu eile tahteti mult, et teeksin ühe larpi jaoks väikese videoklipi ja saadaksin tegijatele (Eesti peaministri pöördumine aastal 2121 postapokalüptilises maailmas Eesti uurimisrühma poole). No ma tegin - aga arvestage, et filmimises pole ma just tugev ja kasutada oli aint poja telefon ja sealne kaamera (ehk 4 aastat vanad. Või viis?). Kuigi ma tegin meigi ja panin karvase jaki selga, kammisin juuksed ja mul oli tekst peas, nägi asi siiski välja nagu videoklipp naisega, kes rohelise seina taustal räägib ... asju. 
Ja nad (need klipitahtjad) ei tänanud mind! Ei öelnud üldse midagi! 
Ma TEAN küll, et see küsinud naine ongi selline - hästi tore tegelt, aga kui on eesmärk, ta fookustub AINULT sellele. Ei pane tähele, et tee peal peaks ka patsutama neid, kes panustavad ta üritusse. Isegi kui ei panusta imehästi.
Aga ikkagi närib. Ma nüüdseks olen end pannud kahtlustama, et klipp on nii sitt, et nad ei saa seda kasutada ja peavad kelleleltki teiselt uut norima. 
Sest ei öeldud "aitäh". 
Nägin unes ka, et mul oli aeg enne larpi, kus valisin kostüümi ning pidin kohe hakkama mingeid suhteid sõlmima. Larp leidis aset postapokalüptilises maailmas. Kuigi olin tegelikult ühe poole lendur, pidin teesklema ajakirjanikku, kes otsib pikali kukkunud lükka-tõmbat, ja leidma oma riidekapist kostüümijupid, mis ütleksid, et
a) lendur
b) postapokalüptika
c) ajakirjanik
d) ma näeks ilus välja ka, sest mul ei ole ju mugav mängida, kui kogu aeg põen, et lühike pluus jätab kõhust hirmus ümmarguse mulje,
e) ja mugav. Sest PEAB olema mugav!
Ehk see eilne videoklipi tegemine mõjutas mind nii, et unes ka nägin larpi ja ebapiisavuse tunnet. 
Oeh. 
Öelge "aitäh", eks ju. Mõned meist lähevad katki muidu. 


Millega seoses: ma ei tea, kes saatis mulle kohvi ja šokolaadi, aga AITÄH!

Vererõhk on ikka jube madal. Raske on. Aga kohv ja šokolaad tõesti aitavad =)



    2 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, rollid-mängud, uned ja unelmad  

 


laupäev, 3. oktoober 2020



   
Vabad assotsiatsioonid jaapanlastest üle jaksu raha ja inimsuhete peale 




Huvitav, kas jaapanlastele on pisarad ja tatt samaväärsed eemaletõukavuses? One Piece'is nad nutavad pisarate ja tati voolates üsna kõik. Ainult ülerinnastatud naised ... vähem. 
Kuigi ma ei näe kedagi kunagi nuuskamas. Mis see on eriline rõvedus v? Tatt võib voolata ninast välja 10 cm, aga nuusata ei tohi?

Misiganes. Jaapanlased! 

Täna oli mul natu parem olla kui eile, mispeale tegin õudustäratavalt palju asju ja nüüd on ikkagi päris halb. One Piece ja ei muud, vbla ainult kätekõverdused hiljem.

Aga vähemalt on selge, kuidas mul Peale Rongi kolm aastat kehakaal alla 70 oli - ma ei taha süüa, kui ülekoormatud. 
Kusjuures oleks ma siis midagi erilist teinud, eks ole! Pesin paar masinatäit pesu, pesu õue, pesu tuppa, käisin poes ja apteegis, käisin teises poes koos pojaga, sest tal oli tõuksi jaoks polte vaja ja ta ei teadnud, kus ehituspood on, kirjutasin oma 200 sõna, tegin süüa, viisin prügi välja, pesin nõusid, panin pesusid kappi, võtsin poja voodilt linad (uued paneb ta ise, aga asetasin need voodile valmis), mõjutasin teda kohustusliku kirjanduse raamatut lugema, toitsin ja käisin õues koeraga, tegin ühe tagasihoidliku seeria kätekõverdusi - tavaline elu, lühidalt. 
Ja tegelt NII PALJU ASJU! Surm ja häving! Ja käsi tuleks veel kõverdada ja kraanikauss on täis ja fakk, kuidas inimesed elavad nii, et käivad veel tööl ka?! Ma suren niigi selle elu kätte ära!
ILMA peavaluta (kuigi 400 mg ibukat sees).
Valuvaigistav masin töötab, sammud on kõndides 20 cm pikad, energiatase jubedalt olematu, kuigi ilmad väljas NII ILUSAD ja parim sügis iial.

Jah, ma tegelt tean, et JÕUANGI vähem, kui paljud teised inimesed, ent mulle on ikka ja ikka mõistatus, kuidas nemad jaksavad. 
Mina jaksan nii paljugi, sest "on vaja". Ja sest pojale peale käia, et ta peab ise poodi minema, talle plaan joonistada, kus pood on, on koormavam, kui temaga koos sinna minna ja talle elusast peast näidata. 
Et ... ma olen mihkel "PEAB" peale end kokku võtma ja tegema. Aga kogu aeg tahan sinna juurde surra, et ometi rahu saaks ja EI PEAKS. 
Aga inimesed teevad, ILMA et tahaksid surra (ehk puhata)? Teevad tööd 8 tundi argipäevas ja elavad muud elu ka ja kui neil on töö, mis meeldib, ei ole neil üldse: "Oeh, LÕPPEKS see vaev juba ära!"???
Wtf?!


Ausalt, see tundub mulle kuidagi kahtlane. Osake mind mõtleb ikka, et neil on kas VEEL TUGEVAM tahtejõud või teavad nad mingeid imelisi eluhäkke, mis minust on mööda läinud. 
Mina olen päris lapsest saati tahtnud suurt summat raha ja kuigi enamiku sellest kingiksin laiali (räägime SUUREST summast), kasutaksin ülejäänut nii, et
a) ostaksin maja
b) palkaksin koristaja
c) ei teeks ise ühtegi tööd, mida ma ei naudi (kirjutamise, söögitegemise ja koerajalutamise võtaksin, aitäh!)
d) ostaksin sisse "olen sinu nunnu meesarmuke"-teenust
Kindlasti on see teenus olemas, kui piisavalt maksta.


Üldse, mis mõttes "best things in life are free"? Sittagi! Ma võin öelda, mis on best thing in life ja absolutely not free!
Et sa ei pea mõtlema selle peale, et kuidas maksta toit, kuidas maksta korter, kuidas maksta rõivad, kuidas maksta ravimid. Võid väljas süüa, mõtlemata, kas võid seda ikka endale lubada, võid minna ujulasse ka siis, kui pole soodusaeg ja samas tundmata, et olen räme kröösus, praegu tohib! Kui vabaneks kõigist rahamõtetest (ja minu jaoks on rahamõtted eranditult "selleks ei jätku", mingi investeerimise vms sellise peale ei kavatse ma IIAL mõtlema hakata ka, see on nii mitte mina ja sellega seoses ma muidugi olengi rahatu =P!), on see imeline tunne. 
Nii palju energiat jääb vabaks, nii palju elurõõmu on rohkem! 

Noh, ja mul ei ole iial olnud tunnet, et kui minuga ollakse hea ja armas raha pärast, oleks see kuidagi halb. Ei, mul on, vastupidi, tunne, et kui keegi hakkab olema minuga raha pärast ja asja jooksvas vormis avastab, et ma olen ka sitaks tore, mul on ainult hea meel teha tema elu paremaks ju! Mul on HEA MEEL raha välja jagada! Mulle meeldibki nii!
Aa, et vbla ta ei arva, et olen sitaks tore?
Aga ma ju närin selle ruttu läbi ja katkestan lepingu, sest mulle meele järele on üsna võimatu olla, tegelikult ARVAMATA ja käitumata selle põhjal, et olen sitaks tore =)   

Ma ei kipu teesklemist uskuma =) Paraku. 
Teatud mõttes oleks palju lihtsam, kui suudaksin uskuda.

Ehk (see vbla on taas pettekujutlus) ma siiralt usun, et kui mul oleks palju raha, saaksin endale ka toredad inimsuhted ostetud. Sest kui on palju raha, ei pea vaeva nägema kõige sellega, mis ÜLDSE mu forte pole - tutvumine, vaimne kompamine, selle ja teise proovimine, loodi sisse laskmine, et kas siin ja nüüd ... kõik oleks selge ja lihtne ju!
Kusjuures minu probleem ei ole "ma ei suuda end meeldivaks teha". Krt, ma meeldin nii paljudele, et vahel on endal ka vastik mõelda. 
Mu probleem on seal, et kui mult hakatakse midagi tahtma, aga ma ei ole valmis seda andma, mul ei tule: "Ootame-vaatame, ma hiljem vast hakkan tahtma," ma olen: "Sa tahad, ma annan ... ei anna, krt, kui ma ei taha ise! Ma ei taha enam kunagi sind näha ka, sest sa käivitasid mus jälle "oh, mis nüüd mina!" Väkk!!!!!!! MA EI TAHA!!!!!"

Aga rahaga? 
"Tule, ajame niisama juttu, mängime Tsitadelli ja ma teen süüa, sa pesed nõud. 200 euri tund, aga seksile palun ära hakka vihjamagi enne, kui mina seda teen! Ok, 250 on vist õiglasem."
Ja siis me võiks käia koeraga jalutamas ja öiseid tänavaid vaatamas, mangolassit joomas ja ma võiksin ta rõivaid vms komplimenteerida, ilma et peaksin kogu aeg mõttes kaaluma, mida ta nüüd tahab seda tehes, mida ta mõtleb toda tehes, kas ma tohin teda tunnustada, kas ma tohin naeratada, ilma et ta kohe teab mida mõtleks, ega ta ometi taha ...  ?
Nii. Palju. Lihtsam!!!!!

Blah, panin valuvaigistava masina uuesti käima, unustanud enne elektroodid jalal teise kohta tõsta. 
Seda pole IIAL varem juhtunud.
Ma vist olen ... väsinud. 



    32 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 2. oktoober 2020



   
Kuni ei valuta, seni veel võib 




Või noh, kuni väga ei valuta.
Vasak jalg, jah annab tunda, ja pea tuikab kergelt paremalt poolt, aga pole migreenivalu, lihtsalt tuige.
Ja siis võibki täna titat hoidma minna, eks ole.
Mis siis, et eile tuli kükki-püsti-kükki jne sahtlitekokkupanemisel peale väga intensiivne minestamistunne, mis kestis enam-vähem neli tundi (ehk kuni magama läksin) ning kui olin korra nende nelja tunni sees naiivne ja kummardasin, et koni vastu maad kustutada, hingeldasin istudes, silmad kinni, pärast vähemalt viis minutit,
Aga mul on nüüd kummut.
K pani kokku kõik muu peale sahtlite, seeaeg kui mina vererõhuapsu sees surin. Kõik papinaelad olid ka olemas, absoluutselt kõik osad!
Täh, Susanna! Täh, Lauri, et kohale tõid!
Aga noh, jah. 
Surin. Ja nüüd suren jälle. Pidin end kell pool kuus hommikul voodist üles ajama, sest nälg ei last magada, aga ega mul hea olla ei ole. Minestamistunne ja pea ka tuikab. 
Aga kuni ei valuta, võib ju natuke veel?
Või vähemalt, kuni väga ei valuta.

Nojah. 


Eile, suremise vahepeal, kui uuest korterist taas vanasse olime tulnud, tegin ühe kiire quiche'i. Taigna tegin varem ja singi-sibulasegu praadisin ka, ainult natukene oligi veel teha. 
Selle pealt ütlen, et hapukoore-muretainas on väga tore asi ja läheb ka õunakoogi tegemisel käiku. 
See-eest olen hämmingus searaguu üle. 
Kuna olen seda Totorole järjepidevalt ostnud, olen asju tähele pannud. Ja võin nüüd täie kindlusega väita, et kondid hakkavad raipehaisu levitama (algul külmkapis ja paljudel kordadel, täna samuti, ahjus, sest viis, kuidas toore liha raipehaisust vabaneda, on kondid ära küpsetada. Kuigi küpsedes haisevad nad esialgu samuti) kaks päeva pärast kilekoti avamist ja täiesti sõltumatult aegumistähtajast, mis võib olla täna või nelja päeva pärast - tulem on sama.
Ilmselt läheks nad haisema ka kinnises kilekotis, kui tähtaeg väga üle, ent lahtises lähevad alati. 
ALATI! 
Õnneks ma ei ole raipehaisu suhtes väga tundlik. Ei meeldi küll, aga sellist "maisaa, maivõi, võtke see ära, mul ei ole rahulikku hetke ka enne!" nagu nt sitahaisu osas, ei ole. 

Kirjutamisega olen suht-koht järje peal. Arvasin, et oktoobriks on 42 000 sõna, aga on 41 000. Arvestades, et muid, khm, kohustusi, khm, on täidetud ja täidetud ja täidetud, on see päris hea.
Kuigi, khm, ma ei ole üldse kolinud veel.
Ent kogu aeg on rohkem asju tehtud selleks!

Lisaks kummuti kokkupanekule eile pani K ka asju seina, et nende otsa saaks kappe riputada, ning teeb seda veel. Kuna ma ise surin (ehk lamasin köögipõrandal, mille igatöönaine mulle tegi, jakk pea all, ning ei mõelnud millelegi), polnud must pärast sahtlite kokkupanemist mingit abi. Või ei, must oli abi ka puurimise assisteerimisel: seisin tolmuimejaga kõrval, nii et puurimistolm otse imejasse lendas. Ja hoidsin vahepeal riiulit üleval, kuna K kirus ja vandus ja oli lõpuks ikkagi sunnitud kruvi seinast natuke väljaspoole laskma.
Tegelikult olin natu solvunud, et mina teen otseseid kangelastegusid oma jubeda minestamisenesetundega ja K on: "Kas sa seda ka veel teeksid? Jaksad?" 
Oleksin lootnud, et ta paneb mu autosse ja toob koju ja patsutab pealegi. Aga noh - selle asemel on mul nüüd tüüblid ja kruvid seinas ja varsti vast kapid ka - ja see on ju samuti hea.
Last hoidma lähen täna omal tahtel. Pole K-d vaja süüdistada, ise kurnan end täpselt sama palju üle. 

 Ostsin (esimest korda elus, tumeni reklaami põhjal) silmameigi primeri. 
Raisk, kui vinge asi. Mu silmapliiatsijoon on veel viis tundi hiljem ka silma peal selge, kuigi natuke hägusem kui algul. Täiega hästi kulutatud 11 eurot!
See-eest ei müüda (ilmselt ei toodeta) enam kusagil mu lemmikhuulepulka. Lumene Natural sarjast. Ükski teine proovitu ei andnud õiget tulemust (covid? testrid ohtlikud? A mind ei huvita!) ning nüüd olen välja kuulutanud heleda huulepulga jahi, kusjuures sama pulk peab toimima ka pehmendaja ja niisutajana.
Enne ju oli nii, järelt peab saama!
See on lapsehoidmise hea külg: lähen nagunii linna, nii et võin jälle ühes (rohkem ei jaksa) suures poes käia ja huulepulka otsida. 
Kristiine Keskuses igatahes ei olnud.



    9 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, proosalaulik, söök, tibinlusus  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 28. september 2020



    
Vedrudega kõrvad ruulivad 







Ikka on ilus ilm.
Ikka olen neetult väsinud.
Loodetavasti pole need asjad korrelatsioonis.

Täna on siis Poeglapse päris-sünnipäev ja täna lugesin Daki juttu sellest, kuidas hm, ta vist ei saagi rohkem lapsi, kurp. 

Minu lapsed on nii suured, et olen juba täiega ära unustanud, kuidas algkoolilapsed olid vaev. Või midagi. Kas nad olid vaev? Olid v?
Mul on meeles üks hullumine Tütarlapse pihta, kes väitis, et noot oli tal koti põhja kortsutatud, sest ta kartis, et see läheb muidu katki, ent tollal käis ta veel lasteaias. Poeglapse pihta hullusin vähem (ei meenu ühtegi korda, kuigi temal raudselt meenuks), sest selleks ajaks olin kauem ema olnud ja natuke kogenum. 
Ei nõudnud lastelt nii absurdselt palju.
Nüüd oleksin muidugi veel sitaks parem ema =D
Ja mul küll tunnet ei ole, et liiga vana või midagi.
Isegi naistearstid on mu meelest "40 ümber rase? See on igati ok. Üle 45 läheb natu kahtlaseks, aga võib ikkagi kõik hästi minna!"

36 on puhta noor alles, pole mingit muret - või noh, ei oleks vaja muretseda. Mitte et mul endal vanuses 34 poleks "pole mõtet enam elada, nagunii läheb kõik aint halvemaks" olnud.
Lihtsalt vanuseks 36 oli see kõik ära muutunud ja olin nii ilus ja noor, nagu ma umbes iial pole olnud ... ja krt, ikka see mind õnnelikuks ei teinud =P 
Vähemalt sain takkajärgi toonaseid pilte vaadates selgeks, et tõesti ei tee ilu õnnelikuks. 

Aga jah, ma küll ei tunne, et ma tita saamiseks liiga vana oleksin. 
Et meest pole isegi nii palju, et teeks mulle lapse ja lahkuks, on reaalne takistus. Mitte minu vanus.

Üldiselt on mu lusikad otsas. Nii otsas. Põhi peal ja põhja on auk kraabitud.
Aga ometi lähen homme Lillekülla ära andma oma DVDsid ja CDsid ühele tüdrukule, kes tahab nende peale maalida ja "muud nalja teha". Sest noh - kui mõni mu jääkidest kasu saab, ma ju rõõmustan! Ja keegi krt ei vaataks enam neid DVDsid ja CD-dest ühte pole isegi avatud - keegi on ostnud plaadi, aga mitte iial kuulanud.
Nojah.

Kuna ema mees (ja mu õe isa ühtlasi) teeb valmis korterit, kuhu õde peaks kolima, ja on sellega juba kolm kuud üle ajalimiidi, ei ole ta tulnud ka minu ukse taha haukuma, et koligu ma ometi välja, kaua võib! Sest noh - ma pole isegi tervet kuud veel üleliia molutanud. 
Kuigi nüüd ikkagi juba võiks kutsuda Mingil Päeval kolijad. Sest kaua ma ikka niisama munen siin.
Aga mitte kohe. 
Liiga väss. 

Lisaks vaatasin läbi oma kõrvale pandud pabereid, sest mõttetuid asju ei tasu ju paigast paika kaasa vedada. Paberite hulgas leidub palju Tütarlapse joonistatud pilte, millele olen taha kirjutanud, mis seal peal. Näiteks "Vanaema värvis end punaseks" ja "Hallikassinine hiir sööb usse". 
Poeglapse tehtud pilte on ka, kuid oluliselt vähem, sest ta pole kunagi eriline joonistaja-mees olnud.
Ega väljamõtleja, mis see on, mida ta joonistas.

K. vaatas läbi neid DVD-karpe, mis kavatsesin kõik ära anda, ja isekirjutatud Totoro (animafilm, mitte koer) plaadil oli tema (Tütarlapse) joonistatud ümbris. Ümbris oli nii nunnu, et tuli muidugi alles jätta - aga alles siis, kui K. näitas seda mu pojale, too vaatas ja küsis tõsise häälega: "Miks tal vedrudega kõrvad on? Kõik muu on normaalne ja siis siuksed kõrvad!!!", sain naeruataki.
K. pani selle ümbrise esikusse seinale ja ma naersin ja naersin ja NAERSIN neid vedrudega kõrvu.

Olen neid nüüdseks juba umbes viiel korral kokku vähemalt 10 minutit naernud. 
AWWWWW!!!!



    16 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, eraelu, lapsed  

 


laupäev, 26. september 2020



   
Ks2oö5870pfghjm 




Kaks õhtut migreeni. Ühtegi muud põhjust ei paista, kui et "pole ammu migreeni olnud" ja K. ütles mõlemal päeval ka, et peas on imelik, võtab ibukat, ilmselt ilmamuutusest.

Mulle üldiselt selline selge ja soe ilm küll peavalu ei tähenda, kuid ühtegi muud põhjust pole ja migreen oli nii kange, et mõlemal õhtul võtsin kaks tabletti, käisin sooja vee all mõlemal päeval ja ikkkka kannatasin neli kuni kuus tundi.

Süüdistan niisiis ilma. 

Kuigi ilm on meeletult kaunis ja on väga kurb teda süüdistada. Ma ju tahangi teda niisugusena!
Välja arvatud, et migreene küll ei taha. Olen omadega täiesti läbi praegu, kuigi hetkel pea ei valuta. Valu väsitab. 
Mitte vähe. 
Ja sumatriptaan töötab nii, et ahendab pähe minevaid veresooni (miska päästab olukorrast, kus need veresooned on laienenud, peast vere äravoolu võimaldavad sooned aga normaalkitsad ja pea läheb valust lõhki, sest kogunev veri tekitab jubedaid pingeid) ja kuna ajju jõuab vähem verd, olen rohust üleni uimane ja mõelda on ka raske. 

Täna olen ka igasugu imeasju teinud, rääkinud arstiga, teinud ära oma töövõime-hindamise-taotluse, ja mõte, et peaks veel pakkima, on jäle.
Homme pean Poeglapse sünnipäeva. Kuna koroona-aeg, tuleb talle ainult 3 külalist ja läheme Exit Roomi+sööma. Ma arvan, ok. Aga ikkagi tundub see nii raske!

Tegelikult olen migreenist ja selle ravimisest (sümptomite ravi, mitte mingi imeline põhjuste oma) nii väsinud, et mul ei ole midagi uut öelda. Enne tundus, et on, aga pole jõudu meenutada, mis see oli. Nii et vbla kirjutan homme. Praegu jääb pooleli, 
Ainus asi, et ma olen küll väsinud, aga mõte magamaminekust paneb kohe pea tuikama.
Ma olen ju üks neid, kes peavaluga pikali ei saa olla, valu läheb kohe hullemaks. 

***

Ongi 26. september käes. Aeg lendab nagu kotkas. 

Tead, ma ikka mõtlen vahel nördinult sellele, kuidas "Kuigi sa proovid olla hea" ei ole üldse tuntud raamat ja ainus temast avalikus paberajakirjanduses ilmunud arvustus oli märgist jumala mööda. Ta (raamat, mitte arvustus) on puhas nii Kuningate kolmandale jaole osaks saanud kiirustamisest kui Valikute natuke hüplikust sündmustikust, kaanepilt on kah nii krdi ilus - ja mäh. 

Ainus tõeline kompliment peale lugejate rahulolu on sellele olnud mu tütre kooliraamatukogus leidumine. 

14. november osalen Keila Raamatupäeval. Ikka parem kui paljas vesi, eks ole, keegi mäletab, et kirjutan. 
Mulle pakuti võimalust seal ka oma raamatuid müüa. Mis annab ürituse olemusest ilmselt hea pildi. Aga ma ikkagi lähen ja näitan näo ära ja vbla saan 3 lugejat juurde =)
Enne võtan pojale (kohustuslik kirjandus) raamatukogust raamatu.

See on suht koomiline, kuidas liigun kodus nagu väga ettevaatlikult hiiliv vanamoor, üks samm võtab sekundi vähemalt, nii raske, nii raske - ja siis jooksen koeraga raamatukokku, sest ta on nagunii vaja õue viia, mul on nagunii vaja veidi liikuda ja õues on kuidagi hoopis teine tunne.  
Kuigi noh. Jooksmises on pausid, sest Totoro eritab või nuusib niisama või vaatab tähelepanelikult puid.
Ta on oravafänn. Minu meelest arvab, et kui ta ainult saaks oravaga suhelda, saaks orav ka aru, et nad oleksid ideaalsed sõbrad - aga oravad millegipärast põgenevad kohe puu otsa ja ükskõik, kuidas Totoro ka kiunub, puu najale hüppab ja innukas on, oravad lähevad eest üha kõrgemale. 
Ja hiljem - nädalaid ja KUID ka hiljem - vaatab Totoro tähelepanelikult puid, mille otsas ta oravat näinud on. Sest äkki on jälle! 
(Või "ikka", ma nii täpselt ei saa ta mõtetest aru.)

Peas ikka tuikab pisut. Natuke halb enne Poeglapse sünnipäevatähistamisele, aga mitte just üllatav fakt.
Lähen praegu sooja vee alla ja kui Exit Roomi minek, võtan migreenitabletid kaasa ning loodan parimat. 



    5 kommentaari:       

 
 Labels: keha, koerus, proosalaulik  

 


teisipäev, 22. september 2020



   
Kõigil on õigus 



Olen vaikselt selgeks saanud, miks surm on paljude meelest kurb - ja minu meelest tore nähtus.
Suhe elusse on teine. 
On maailmapalju inimesi, kelle meelest elu on äge ja saab ägedusi kogeda. Ja minu meelest on elu kannatus ja vahepeal sisse sattuvad rõõmud teevad selle pideva vaeva natuke talutavamaks. 
Ehk siis ka "ägeduse" mõiste on täiesti teistsugune, kuna meie taustsüsteem on teine.
Sära ja glitter versus "nii tore on vahel kõht ka täis saada!"

Seal tulebki lõtk, kus nimesed lihtsalt ei saa must aru ja mina jälle ei saa aru, kuidas saab mitte aru saada.
Vaade elule on nii erinev. 
Tema: Nii sitt on, aeh!
Mina: Nojah, tavalisel määral sitt, mis virised?! Elu ongi sitt, dohh.



Siis inimesed vihastuvad. Sest ükskõik kui väikeselt või suurelt võtta, alustades USA rassistirahvast lõpetades Rentsiga, kes kaitseb Ritsikut: kindel viis viha pälvida on kellegi "aah, mul on raske!" peale öelda "häh, mul on raskem, mis virised!"

Ma üldiselt artikleid ei jaga, aga see "Kuidas ameeriklased aru kaotasid" Trumpi (esimese?) valmisvõidu peale, läks mulle hinge. Ma lugesin ja lugesin ja korraga nägin "ah, mölakate" asemel taas inimesi. 

Jah, kui sul on sitt ja su kaebuste peale öeldakse: "Häh, see pole midagi, proovi värvilisena getos elada!", enamik inimesi ärrituks. Värvist ja elupaigast hoolimata. 
Ei tule mitte: "Jaa, ilmselt temasugustel on tõesti sitem!" vaid "Esiteks ta ei mõista mind ja teiseks ei ole tal midagi sitem, ta on lihtsalt mölakas!"
Kannatusi ei saavat võrrelda. Üks elab käteta rõõmsa elu, teine piinleb oma kaotatud sõrme pärast aastaid jne - aga ikka võrdlen. 
Teised ka, ma kardan.
Võrdleme.
Ja see "kuidas ta aru ei saa, et mul on raske?!" on hirmus tüüpiline inimreaktsioon.
"MUL on raske, mida ta tuleb oma väikese mure kui hirmsa kannatusega hüppama?!" 
"MUL on raske, ma ütlen ja nutan ja halan ja ikka ta ei mõista! MÖLAKAS!"

Sama emotsioon. 
Kellelegi ei meeldi teistepoolne oma kannatuste rõhutamine, kui endal halb on.

Nii, ja selle pealt korraga saan nii Trumpi kui EKRE valijatest aru. 

Väga kaua ei saanud. Mul tuli öök peale: "Mis mõttes alati on vaja kedagi süüdistada, ükskõik, kui vähe neil asjaga pistmist on?! Mis teil VIGA on?! Kuidas te ei näe, et homod, pagulased, moslemid, feministid ja nii edasi pole üldse seotud sellega, et teil halb on????" 

Aga kui võtta nii: "Mul on halb ..." 
"Häh, ole naine, veel enam, homoseksuaalne naine, ja vaata, kui halb siis oleks! Üldse, ise oled süüdi, tee rohkem töö, targemaid valikuid, käi koolis vms"  ehk "mis need sinu kannatused ka on!?!?!" on nendepoolne vihkamine päris kuradi arusaadav.
Paljudel inimestel, mehed või naised, maapiirkondades on tõesti raske.
"Nad põlgavad meid! Ma põlgan neid vastu!!! Kuradi tülgastavad tüübid!"




Jaaah ...
Ma kuidagi teadsin seda enne samuti. Aga nüüd tunnen. 
Hea artikkel on. 



    56 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, sotsiaalne alaareng  

 


pühapäev, 20. september 2020



   
Vaikne ilus suvelõpp-sügisealgus 



Mu lemmikaastaaeg.
Iga augusti alguses mõtlen, et ega see nüüd nii hea ju ka pole ... ja iga septembri keskpaigaks olen vaimustusest oimetu. Isegi eelmisel aastal, mil august oli minu jaoks konkreetselt ropp ja jäle.
Mitte ilma poolest. Ma lihtsalt ei kõlba päevatöö tegemiseks ka mõned korrad nädalas mitte.
Aga ikkkkkkkkkkkkkkagi olid ilud! 
Uimastavad ilud.

 Muidu panen kummutit kokku (täh, Susanna!).
Mõõduka tempoga ehk eile panin ühe sahtli. Või noh, mu tütar pani, mina vaatasin pealt ja õppisin. Täna on plaanis kaks panna. 
Kuigi sinna ona vaja kruvisid keerata. 
Kruvid äratavad mus kerget õudu. Hakkama saan, olen saanud ka minevikus, aga head turvalist tunnet nendega pole. Mingid kahtlased asjad, nagunii kaob üks või koguni kaks ära, veereb kuhugi ja maipane tähele, ja üleüldse: nende keeramiseks on tööriista tarvis!
Kõik juba ise ainult millegi tegemiseks vajalikud asjad, millega toimetamiseks on vaja tööriista, mis pole õmblusnõel, on kahtlased.

 Väga kahtlased. 

 Ühe astmega saan toime, näiteks et konservi avamiseks on hea võtta konserviavaja. Aga kaks astet ehk et sahtli kokkupanemiseks on vaja kruve ja nende keeramiseks omakorda kruvikeerajat, on juba liig. 
 Kuigi värv, värvirull ja pintsel ei ole ka üldse karmid kokku panna. 
Nojah, nende puhul ei pea midagi kuhugi keerama ju! Seejuures täpne olles ja mitte vigu tehes.
 Brr.
Päev, muidu, algas sündmatult vara. Läksin eile magama kell pool 11, sest ei maganud lõunaund, ja täielik kustumine.
Täna ärkasin niisiis kell 6 hommikul. Pime ja unine, aga kuna ma nägin unes mingit jama (mitte õudne, lihtsalt halb), ei tahtnud ka sinna unemaailma tagasi minna ning pooletunnise kügelemise järel tõusin ja tulin kööki. 
Varsti teen kohvi ka. Kohv hea.
Arvestades, kui külm mul on, kuigi kampsun ja talvesussid, pikad varrukad särgil ja pikad sääred pükstel, kahtlustan, et mul on jälle palavik. Nohu on ka.
Kardan (olgu, kahtlustan), et ei ole koroona. Et on suvaline tõbi nagu mul ikka, ja kui üritada teha "kui oled haige, püsi kodus", siis ma ei saakski välja.
Sest ma olen suht kogu aeg haige, kui on koormav periood, ja no on. Kardetavasti on mul umbes kogu aeg koormav periood. Kolin ära, siis valmistun praegusest palju pingelisemalt romaanivõistluseks, saadan käsikirja sinna ära, teen jälle midagi muud (ma ei ole loobunud ideest Totorole kutsikad saada näiteks) ning kogu aeg väsinud.
 Kogu aeg haige. 
 Sest ega keha ei ole murdumatu. Kui kogu aeg on pinge peal, annab siit või sealt ikka järele. 
 Ent kuna praegu kuidagi ei tea, kas äkki NÜÜD pole koroona, ei saa ka tuimalt ignoreerida. Oeh. Ok, kraadin. Ennustus: 37.2.

 36.6. Oih. Äkki siin on siis külm lihtsalt? 
Ning mu uimane ja veider tunne sellest, et ebanormaalsel ajal voodist tõustud?

 '''

 Muul ajal - ma ei tihka seda "vabaks ajaks" nimetamast, see on "hädavajalik puhkamisaeg, et natukene eluvõimet säilitada" - mängin civvi ja loen Ann Leckie "The Raven Tower'it".

Olen Leckie peale armukade, et ta nii hästi kirjutab, ent samas: kui loen, on nauding meeletu. Neljas raamat temalt on minu poolt lugemisel ja see on just nii täpselt minule, et ooo. 
 Sest noh. Võtame võrreldavateks ainult inimesed, kes kirjutavad sama žanri kui mina ja on elus ka. 
Nii.
 Mehi hetkel ei arvesta - nad võivad hästi kirjutada, aga mul pole neid lugedes säärast paralleelitunnet endaga. Ainult HEAD naised tulevad arvesse, eks ole =) Jemisin on ajuti liiga julge ja toores - ma saan aru, miks, ma ise kipun ka ülearu vapper olema, aga mind ei üllata sellega, et julge ja toores ollakse. See on tuttav. 
Aga Lekcie on korraga täpselt nii palju leebe, et see ei paista juhmusena (lilled, liblikad, kõik on elus ja keegi ei söö kedagi, mis armas asi!) ning jätab seega minusse nii hea tunde, et maailm näib neli kraadi soojem ja ilusam.

 Oot, tegelikult ONGI soojem. Päev, päike ja kütma hakati samuti. 

Nii, kõik mõtted otsas. Ma arvan, lähen magama. Lõpuks olen kuuest üleval. 
Sahtlitega tegelen õhtul. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: keha, teised raamatud  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 17. september 2020



    
Vastupidi 




Kui ma olin laps, oli mul siuke klassiõde-sõber, kes elas oma emaga kahekesi.
Ja elas. Ja elas. Kogu aeg kahekesi. Vahepeal oli tal rott. Siis suri rott ära. Ema ja tütar - ja oligi kõik. 

Ma mõtlesin sellest palju ja õudusega. Et ma neverever ei tahaks siukest elu. Mitte et parasjagu meest ei ole. Häh, minu ema ja isa hakkasid ka lahus elama, kui ma 8 olin. Ja Ema Mees tuli pildile mõnevõrra hiljem (kuigi ema pildis oli ta ammu olnud, khm, ja oli ka põhjus, miks mu ema ja isa enam kuidagi koos ei saanud elatud).
Aga õudne oli, et kui elu ühe mehega ei klapi, laps valmis tehtud, aga lähete lahku - siis mitte kunagi uut meest ei tule su ellu ja oletegi lapsega kahekesi. 

See tundus mulle nii absurdne ja halb. Põhimõtteliselt elu lõppenuks kuulutamine, sest ühe mehega ei tulnud välja. Palun MITTE sellist elu, mida iganes, aga mitte sellist!

Noh, ja kes nüüd on täpselt sellise elu peal?! 

Oleks naljakas, aga veidi liiga kurb siiski.

Jah, ikka mõtlen sellest perioodiliselt. 

Ma nii üldse ei osanud sellist tulevikku ette näha, et lihtsalt EI SAA ühtegi meest aastaid ja aastaid ja aaaaaaaaaastaid.
Ei ole nii, et mind ei taha keegi. Aga mul hakkavad mahlad jooksma alles siis, kui mu ümber on ainult need mehed alles jäänud, kes tõesti minuga asju ajada ei taha. 

On nii veider, et pole mingit "vastu ootusi juhtus"- asja mul pärast KEAd olnud. 
Tema oli läbi aegade esimene ja viimane kutt, keda ma vahtisin, kes vahtis vastu ja mõne kuu pärast tuli rääkima. 
Ma mõtlesin, et nii käibki. Et see ongi mudel, mis töötab. Aga kas tulid mehed kohe (ja ma alguses isegi magasin mõnega, sest no keegi tahab mind? Ok, proovime! Alati viga, ALATI) või ei tulnud iial. Või olime tuttavad, mis minu arust on täiega jee, aga JUBE raske oli mõnda tuttvat meest pikkade pilkude vahetamisesse meelitada. 

Ja nüüd - päriselt, nüüd olen tulnud mõttele, et äkki see suhetesõlmimisevärk ei käi üldse sedasi pilkudega?
Ja minu jaoks on kaks AINSAT võimalust, mis klappinud on, pilkudemäng (ja see toimis ÜHEL KORRAL, nagu pidi ehk pikk periood pilke ja siis jutt) ning tuttav mees. 



Ja ma olen üksik nagu tolle klassiõe ema. Kes muide oligi üksik surmani. Ta uskus ka horoskoope ja et suhkur on valge surm ja oli samas igati kena välimusega. 
Ma täpselt ei tea, mis sellest järeldub v.a. et kui ma midagi tungivalt ei taha, see juhtub, ja kui ma midagi väga tahan, see ei juhtu. 
Laps nt, eks ole. 


Vat see pilt on minu jaoks arulagedalt naljakas.
Huumorimeel ...






    19 kommentaari:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, vanainimese heietused  

 


teisipäev, 15. september 2020



   
Pakin tasapisi 



Ma arvasin - jah, olen loll, olen - et mul ei ole väga palju neid kastidesse ja kottidesse pakitavaid asju. Paar sajaliitrist prügikotti riideid, baarikapist mingid dokumendid, mida ära ei tohi visata, paar kasti raamatuid ja kõik.
 No nüüd on algus tehtud ja mulle selge, et sajaliitrisesse prügikotti ja (paberiprügist tühjaks tehtud) tolmuimejakasti ei mahu õieti midagi. Vähemalt mitte mainimisväärselt. Sest alles jääb nii paljupaljupalju rohkem!

 Aga noh - parem midagi kui mitte midagi, eks? Nii et pakin ühe koti või kasti päevas ja võtan vaimus hoogu suuremate ettevõtmiste jaoks. Näiteks ei pakin KOLM kotti päevas või midagi.
 Vbla täna ongi see imeline päev: tõin Rimist endale uusi kaste ja ühe koti juba panin kokku.
 Ja kaks pisemat viskasin minema =) Hoolega vaadatud "ma ei kasuta ju neid, mida ma kogun rämpsu?!"-asjad.
 Mul on testküsimused.
 "Mis see on?" - kui vastus on "ei tea täpselt" tõuseb kohe äraviskamisvõimalus.
 "Miks see siin on?" - kui vastus on "ei tea täpselt, ootab vist kasutamist" on koos eelmise küsimusega selge, et tegu on rämpsuga.
 Aga igaks juhuks küsin endalt veel: "Kas ta võiks mitte olla?"
 Seni olen eelmise kahe küsimusega põrunud asjadele kõigile rahulikult "hüvasti" öelnud.

 Aga jah. Ma tegelikult mõistusega teadsin, et mul on palju asju. Enamust isegi ei kasuta, on "äkki läheb vaja".
 Korraga selle teadmise (palju asju) kui tunnetusliku fakti ees seista on siiski omajagu ehmatav.
 Oot, ma panen veel ühe sajaliitrise prügikoti tekke ja patju täis.
 ... krt, 100 liitrit on näruselt vähe. Kotti mahtus 4 patja ja rohkem mitte midagi. Tekk jäi välja. Voodiriideid, käterätte ja puul rippuvaid rõivad läks küll rohkema tunde jagu samasugusesse.
 4 patja ... maivõi!

 Täna veetsin kolm tundi, pestes uues korteris igasugu asju (aknad, uksed, uksepiidad, lülitid, misiganes). Nüüd olen suht surnt. K. samal ajal pani elektripliidile elektri taha ja proovis pesumasinat.
 Pesumasin töötab.
 Vaatasin aknast välja ja nii kena oli - aknad paistavad läbi ja puha. Kui ma nad kõik puhtaks olin pesnud, see tähendab.
 Kontrast oli silmipimestav.
 Kuni K. elektritöid lõpetas, mina, juba hirmväsinud, istusin ja vaatasin aknast välja. Jaaa ... siin võib elada!
 Pilte ikka ei ole ja rohkem pakkida täna ei jaksa. Aga asjad edenevad! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, loll  

 


laupäev, 12. september 2020



    
Vä-si-nud 



Mu reied on nii palju pekki kaotanud, et tunnen jälle seda veidrat ristivagu lihases, mis Peale Rongi tekkis. See ei ole kunagi valutanud ega ole ka jalg töötamast keeldunud (rohkem kui ülejäänud keha) peale seda, kui teadvusele tulin ning tollest kehast enam-vähem teadlikuks sain, aga enne juurdevõtmist mõtlesin vahel, kas reie külgmine lihas rebenes sealt väga pooleks ja siis kasvas taas kokku, aga mitte sirgelt või?



korraliku freddie-poosi imiteerimiseks 
 peaks käsi sirge olema.
 Noh, vbla järgmisel korral.
 Antud teooria vastu räägib põhiliselt igasuguste valude ja vaevade puudumine. Või õigemini, valud ja vaevad olid igasugused ja ikka jagub neid veel (just eile kasutasin valuvaigistavat masinat taas ja täna ilmselt jälle), aga mitte parema reie lihastes. Üldse. Kunagi.

 Lisaks (mitte reievao osas, uus teema) lõpetas igatöönaine mu köögi ja pesi puhtaks ka elutoa põranda ja köögi aknad ja vannitoa põranda.
 Olen tummaks löödud - ma teadsin, et ta on tore, aga et nii tore ... Muidu soovitaksin teile praegu, aga ta on novembri lõpuni broneeritud. Nii et soovitan hiljem.
 Ta on imeline.
 Kuna ma ei teinud köögist enne pilte ja pärast - noh, vbla K. teeb, aga mul praegu ei ole teile näidata, lihtsalt peate mind uskuma, kui ütlen, et imeline.
 Panen hoopis pildi endast, võidukas taas ühe raskuse ületamise järel.

Pealegi sai "see vineer, see vineer, too vineer, appi, ükski ei sobi ja mul on äärmiselt ebatabiilne riiul!" asendatud: "Oo, aga see suur tumepruun vineer klapib täpselt!" avastusega ning korraga on ületamatult keerulisest "korter ei ole elatav enne 100 asja tegemist" olukorrast saanud "natuke kõpitsemist ja võib kolima hakata"-olukord.

 Praegu on mul küll "ei jaksa midagi, minge persse, ma ei SUUU-DAAAA!!!!", ent see läheb üle.
 Alati on läinud.
 Kuigi praegu on mul tunne, et see ei ole normaalne väsimus. Mul ei õnnestu isegi meenutada, mida ma eile tegin - peale lugemise. Midagi pidi ju olema, mis mu niiiiiii läbi võttis?
 Aga ei tule meelde.
Lähen magama. Miski muu ei päästa.



    7 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, inimesed on nii ilusad ja head, keha  

 


neljapäev, 10. september 2020



   
Külm ja märg 



Ei saa ju öelda, et keegi ei aita.
 Kuram, kogu aeg aidatakse! Aga keegi ei ela minu eest mu elu ära, nii et ma ainult lõbusate asjade peal (nagu näiteks magamine, söögitegu, koerajalutus, trenn ja kirjutamine) tuterdades hakkama saaksin. Igast päevast suurema osa võtavad enda alla mingid tobedused.
 Need pole isegi vastikud (pärast avastust "tee vähe, aga tee midagi"), aga neid on lihtsalt nii kuradi palju!

 Pealegi on söögitegemine samuti seiklus. (Ja ei, seiklused pole alati head, sest uudsus väsitab!)
 Sest ma järgin retsepte mõõdukalt ja mugavust arvestades ja olen nüüdseks tuvastanud, et mu poja lemmik-õunakoogi tainast tuleb kas väga täpselt retsepti järgi teha (mis pole mul KUNAGI õnnestunud) või modifitseerida. Nii kaugele, et osta poest valmis soolane muretainas, ma veel laskunud ei ole, aga muna lisamine on vist vältimatu.
 Muidu see kook.
 Ilma rosinateta, neid Poeglaps ei söö.
 Täidis on oivaline ja tainas sobib sellega hästi, aga teha see tainas niimoodi, et ta koos püsiks ja samas rullida ka kannataks, on mulle muna lisamata liiga raske ülesanne.
 Mu tädi, see vanem, tegi vanasti üsna sellist kooki (ilma rosinate või pähkliteta), aga tal püsis tainas vähemalt peale küpsetamist koos. Mul kipub tulema kas "väga hea magustoit, söödav lusikaga" või ei lase tainas end eriti rullida, läheb pannile mõõdukate aukudega, täidis jookseb sealt läbi ja peale küpsetamist on karamell.
 Palju karamelli.
 Matsev, aga mitte kook, mis peaks tulema.

 Elada munata nagu Epp on liiga keeruline, kui just ei pea eks ole.
 Ma ei pea.

 Käisin täna apteegis ja poes talvemantli (mitte selle päris külma ilma omaga, aga siiski) ja talvesaabastega. Ei olnud palav, aga jalad said IKKA märjaks.
Nüüd on meriinovillased sokid JA talvesussid JA kampsun, aga ikka on külm ja halb ja mis ma pean täna veeeeeel õue minema ja asju tegema või???
Elage keegi minu eest, ah?

 Olgu, ma värvin ainult natukene seina. Natukene.
Sest väga varsti on kolimine ja päris läbusse ju ka minna ei taha.
Kui seina ära olen värvinud (akna kõrvalt lapp valget, sealt oli osa värvi ja pahtlit lahti tulnud jka ma pahteldasin ja lihvisin uuesti, aga hallikalaiguline), vaatan kokkupanemist ootavaid mööbliesemeid pikema pilguga ja vbla uurin isegi õpetust - mul vähemalt ühe asja kohta on paberil õpetus ka.
Sellest peab piisama.
 Krdi külm, märg ja rõõmutu on! 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 6. september 2020



   
Vaatasin maailma ja see oli hirmus 



Lugesin Mallu blogist kommentaare.
(Kui ta pani fb-sse, et tal ATH, ma erutusin soojalt. Mõtlesin hulgale omadustele, mis tal on ja mis tegelikult on ATH-ga seostatavad, ja lisaks, et ta on ju neuroeriline, oleksin võinud taibata! Nüüd ma heldimusest vahel käin seal lugemas.)
 Niisiis, lugesin kommentaare.
Need käisid selle kohta, kuidas peres on nuustikud-rätikud jaotatud. (Et selge oleks: meil siin on omad hambaharjad. Kõik muu on suva, juhtub nagu juhtub, ja pessu lähevad rätikud, kui ma märkan, et on must või et lõhnab kuidagi ... valesti.)
 Päris jube oli. Nii palju inimesi, kes vuih ja aih ja mõtlevad selliste asjade peale nagu rätikud ja kes mida sellega kuivatab ja et isa peenist puudutanud asi läheb minu näo vastu nüüd ja ...

Nagu ...

 Ütleme ausalt, omaenda õueprügikasti hirmus isiklikuks pidamine on ilmselt sümptom mingist suuremast teemast. MINU nuustik, MINU rätik, MINU pesukauss, teiste omad on jäledad, iu ...
Ja mul on lihtsalt nii pohh, et ma ei ole kunagi mõelnud ka muud, kui et "pff, imelikud tujud" mu ema mehe idee peale, et kõigil peaks vannitoas oma saunalina olema.
Sest noh. Kui mul on käed märjad, ma kuivatan ikka suvalisse, mida see maailmakorralduses nüüd muudab, et mingi saunalina on X-i OMA parajasti?!

 Aga ... aga ... aga ongi inimesed ka sellised.
 Einoh.
Olgu, las nad olla. Inimesed, erinevad.
Kuni nad minu maailma ei tule, mind ei sega, ja ma arvan, et ei tule.
Oma teada ei puutu säärastega kokku. Ema mehega räägime korra poolaastas või umbes nii, saab toime.

 Muidu - natuke mõtlen, et võiksin selle ATH-ajumõõtmise-testi ka ära teha. Sest kui ma kuulan inimesi (mul on isiklik sõber ka umbes aasta eest diagnoosi saanud, ravimid peale ja rõõm), kelle elukvaliteet nii palju tõusis, sest nad saavad nüüd kätte selle dopamiini jm, mida nende keha ei tooda üldse nii palju, see meenutab minu elumurrangut, mis saabus antidepressante võtma hakates.
Ja kui mul on ATH ka (mitmed tunnused viitavad väga selgelt), äkki saaksin ravimid ning elu läheks veel paremaks?

 Lihtsalt ... noh ... mingiks nuustikuarmastajaks-prügikastikiindujaks muutuda küll ei tahaks. Ei, ega ma arva, et muutuksin, mina olen ikka mina, sest mul on minu kogemused juba 40 aastat korjunud ja need ei lange ära. Aga tekitada endale hormonaalne foon, millega rätikukiindujad tekivad, tundub kuidagi ... noh, vale?
Sest ma ei tahaks ju ometi nende moodi olla ja elada, brr!!!! 


    74 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed  

 


reede, 4. september 2020



   
Suht tavaline 4. september 



Mis on tavaline?
 Noh.
 a) ma teen jube palju
 b) seda ei hinnata ka
 c) miks ma rohkem ei tee (Poeglaps, Poeglaps on nende mõtteavalduste taga)
 d) olen nii väsinud, et ei taha üldse mitte midagi teha

 Kõlab tavaliselt? Mhmh. On ka.

 Lisaks pole ma peaaegu kaks nädalat jalga ka tõstnud oma uude korterisse. Igatöönaine möllab seal ja teeb ... asju. Mina olin haige ja nüüd olen ülekooormatud.
 Sest ma võtan endale igasugu ülesandeid, eks ole. Nt eile käisin jälle beebit hoidmas, aga kuna ta seekord oli taas kogu aeg rõõmus (või rõõmustatav selliste väikeste asjadega nagu patsi-kakku mäng, kiikuv tite-seliliasendi-tool või söök, nii et see ei loe =P) ma sellist laksu ei saanud nagu tookord, kui ta veits nurises ja oli rahul vähemate asjadega.
 Jap, ma olen eriti õnnelik raskete lastega. Sest siis on mul tunne, et olen vajalik.
Rsk, mulle ikka meeldib vajalik olla. See kuidagi lunastab mu õiguse eksisteerida, sest HEA on mul nagunii nii harva, et sellele on suht mõttetu panustada. Aga kui kellelgi teisel on minu pärast hea, on jee.

Nii tahaksin omaenda beebit ... aga no ei ole! Olen suht maha matnud mõtte, et minna kuskile joogikohta otsima mingit isast, kes mulle lapse teeks. Sest endavägistamine ja nii. Aga IK-KA-GI!!!!!!!
 Ei, adopteeri suurem laps, väga väga naine, see oleks ju ka hea?
Oleks.
AGA ...

 Ikka ja ikka ja IKKA olen hämmelduses seeüle, kuidas ma olen nii hea ja ilus naine ja mul võinuks olla seitse last ja mulle meeldis seks ja ma ei nõudnud mehelt eriti midagi peale selle, et ei oleks paks ja räägiks enam-vähem seostatud juttu - ja no nii vallalist vallalist annab otsida, eks ole.
Kui mul oleks unistuste naine, oleksin see mina.
Aga ükski mees, keda mina tahan, ei taha mind.
Isegi ükski mees, kellelt last olen küsinud, ei taha mulle last teha.
Miski siin ei klapi, ütles vana mäger ...

 Aga no ei klapi siis. No nii on. Ma elan sellist elu, nagu elan.
 Söön tomatisalatit ja ibukas juba toimib natuke ja päike paistab. Ennist sain pojalt kallistuse. Totoro on mu jala vastas soe ja vagur.
Pole ka halb elu ju.




Hilisem täiendus: käsisin uues korteris, pesin kolm ruutu aknaid puhtaks. 
Huvitav, millal neid aknaid viimati väljastpoolt pesti? Igatahes oli muutus meeletult suur ja koos umbes poole peale arenenud köögiga tekitab lootust, et seal saabki kunagi elama hakata.




    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, sotsiaalne alaareng  

 


teisipäev, 1. september 2020



    
Täiesti enneolematu esimene september 



Täna oli hea päev.
 WTF, esimene september ja HEA PÄEV?!
 Mida aeg edasi, seda enam tõden, et põlgan haridust. Mitte lihtsalt koolisüsteemi, aga kogu ametlik haridus käib vastu kõiki mu tundeid ja mõtteid selle kohta, mismoodi oleks hea elada.
 Jah, ja ikkagi käivad mu lapsed koolis ja isegi mul endal on bakaga võrdne haridus käes. Krt, mis mõttes ma ei konformeeru ja ei ela ühiskonna ootuste järgi, kui nii suures asjas nii järeleandlik olen???

 Aga hea päev oli. Õmblesin tütre kevadsügismantlile nullist alates käsitsi rinnatasku, sest see mantel on niiiiiiiiiiiiiiii ilus, möödunud kolme aastaga ei ole läinud topiliseks, hakanud kuskilt hargnema ega muidu kulunud (Haa, Hiina kaup, HAAA!!!), aga seal pole ÜHTEGI taskut.
 Nagu.
 Mitte ühtegi.
 Ja kui tütar selle üle kaebas, mul lõi "krt, kui raske ühte sisetaskut teha saab olla?" ette. Tõin oma kunagise kleidikanga jäägid, lõikasin mingi nelinurga välja, palistasin (suht lohakalt) käsitisi ära, panime nööpnõeltega kinni, et oleks ilus ja sirge, ning siis õmblesin (ikka käsitsi, aga seda tegin väga korralikult) mantli külge.
 Tütar proovis telefoniga järele, kas jääb kena ja kantav.
 Toimis.
 Olen enda üle nii uhke, et peaaegu ei oleks medalit vajagi, et nii osav ja vapper olen.
 Aga tegelikult oleks veel medal lisaks ikka hea küll.
 Pöial on siiamaani hell ja nagu surnud. No see surin sees nagu surnud jalal või käel, kui need kuidagi ära magada.

 Et veel medaliväärilisem olla, panin poja kõigile homme kasutusse tulevatele õpikutele paberid ümber.
 Miks mina seda teen? Sest ma TAHAN, et ta õpikutel oleks paberid ja õpetajad ei naaguks, aga ma ei taha üldse natukenegi temaga tülitseda, et pane paberid ümber, pane kohe paberid ümber, panepanepane!
 Ma panen ise ja kõik on rõõmsad.
 Nii et ma panin ja need on nüüd nii ilusad ja siledad ja aww ja oeh, ma olen niiiiiiiiiii vastupidav ja kasulik!



Õuna oma on see, mida ta armastab
 Hommikul käisin jooksmas ja poes ja üldse ei surnud selle kätte, ilm oli IMELINE (august ja september on mu lemmikkuud), sõime Nõhku ja tomatisalatit (teate küll, PÄRIS tomatid, till, roheline sibul, kodujuust, hapukoor, sool, pipar), poeg tänas mind nii oma lemmiklimonaadi ostmise kui paberite ees, tütar tasku eest, ta tõi mulle Soomest (isal külas ja tööl tema juures kuu aega) Ann Leckie raamatu, mida eesti keeles veel pole, kõik on nii hea - ja MINA ei pea homme kooli minema!

 Halvasti on ainult kaks asja: Poeglaps unustas õpetajatele anda külmkuivatatud maasikad, mis ma talle kaasa panin (minu arust pole ta KUNAGI õpetajatele lilli viinud, ma olen söögiusku. Tütarlaps algul viis, mul läks veidi aega, et otsustada: keegi ei söö lilli!)  ja mul on tänane norm täis kirjutamata.
 Vbla kirjutan veel.
 Näis.

 Mis siis. Vahet pole. Imeline päev!





    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, lapsed  

 


pühapäev, 30. august 2020



   
Kahetsus 



Mul on igasuguseid teooriaid, miks ma nii kaua nii vääramatult haige olen (põhiline sümptom lisaks stabiilselt püsivale väikesele palavikule on lippav kõht - POLE väga koroona moodi). Aga kuna Totoro tundub KA haige olema (isu ei ole ja tavalisest loium, nina on jahe, aga on see nüüd pisut soojem kui tavaliselt, ei saa aru), tunnen, et see kõik on lihtsalt "nüüd on nii, saame sedasi toime" ja mis seal ikka.
 Maitea, saatus?
 Meil kummalgi pole ka nii halb, et peaks arsti juurde kippuma. Ainus asi, et Totoro võiks nagu PLAANISELT arsti juurde saada vaktsiine hankima (kuigi vaatasin just vaktsineerimispassi ja meil on 20. novembrini aega. Tundub, et vaktsiinide vahele ei jäeta aastat, vaid 14 kuud) ja ma peaks PLAANISELT arstiga vestlema töötervishoiutõendi asjus.
 Aga sellega on novembrini aega samuti.

 Nii et tegelt need pole asjad.
 Ainsad asjad langesid ka ära.
 Ok, AINUS asi siis on, et nii kaua. Totoro ei söö krõbinaid, ainult konti, liha, väga edeva kasikonservi lusika lakub ka puhtaks, noh, ja inimeste toitu, juba kuus päeva. Ja mina olen haige juba 12 päeva.
 Vahepeal hakkas KORRAKS parem, isu tuli tagasi. (Mul siis.) Ent see kestis vaid pool päeva.

 Et tervisest kirjutamisse veidi vaheldust tuua, kirjutan Mikk Pärnitsast. Või noh, tegelikult riivan teda jutu sees kergelt, sest juba on uued (anti)kangelased ja kes teda enam mäletab, eks ole.
 Nimelt sõnastasin fb-s asja, mis minu jaoks on jäledamast jäle ja diskvalifitseerib inimese täielikult ja igal rindel.
 Ma ei saa üle halva teo teinud inimese suhtumisest "olen õige mees/naine, nii peabki, jee mina!" (või veel hullem, "olen geenius, mina võin!").
 Mis halvad teod ja nõmedad väljaütlemised lunastab, on kahetsus. Ja lunastabKI ja peaaegu sedavõrd, nagu poleks inimene halba tegu teinudki.
 Mõnel juhul isegi rohkem. Läbi põrgu käinud isik teab põrgust rohkem, kui halleluuja-laulev munk, eks ole.
 Minu vaade asjale, keegi ei pea seda jagama.
 Nii.

 Ja nüüd paneme sinna juurde, et MINA ei kahetse midagi, kõik mu teod on mu enda silmis põhjendatud ja põhjuslikud olnud ja ma aint vihastan inimeste peale, kes tahaksid mind ülikurva ja kahetsevana näha.
 Vihastan VÄGA.
 Olgu, enam mitte. See oli ammu ja maiviitsi. Nüüd vaatan neid silmi pööritades ja "inimesed on lollakad!" tõdedes. Aga põhimõtteliselt on mu vaade siiski: "KUIDAS te aru ei saa, et mul oli NII HALB??? Ise olete juhmakad siis!"
 Aga teistelt ootan kahetsust?
 Tegelt ei. Kui neil on head põhjused, olgu. Aga need peavad olema head põhjused, mitte: "Ma olen Picasso, kui palju teisi Picassosid te teate? No vot, MINA võin!"

 Mul olid head põhjused. =P

 Ja kuna mina olen lugenud (ma isegi ei mäleta, mis intekas, kus, aga jäi meelde), et Pärnits kunagi kellelegi on öelnud (väga vaba tsitaat), et ta on teinud väga mitteokeisid asju ise ka ja tal on sellepärast piinlik, on minu jaoks tema toonased nõmedused lunastatud ja tähendusetud.

 Kui on kahju tehtud valust, on kõik ok.

 Mikk Tarraste (häh, jälle Mikk! Kes tahab, guugeldab nime ja saab kohe teada, mis teda defineeriv sündmus on) sai mult ka andeks - sest ma USUN ka tema kahetsust ja õudust oma tegude pärast.
 Ma ju tunnen teda. Klapib juurde kõigele, mida tean. (Kuigi seda aknasse tulistamist ma ei teadnud ja korraks oli küll tunne, et wtf, ma pole Mikku kunagi tundnud, võõras mees, kuidas nii hästi teeselda saab ...?)
 Ei, ma ei arva, et surnud ärkavad nüüd ellu jms, aga mul ei ole vastik talle mõelda.
 Kurb on ainult. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, koerus, sotsiaalne alaareng  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 28. august 2020



   
Öäkk 



Nii halb on olla, et mul on raske sõnadesse pannna, mis mõtlen väärtusest inimesena. Aga minu arust neis mõtetes on toimunud areng ja kuna mul on nüüd umbes igavik otsa (10 päeva?) halb, haige ja äärmuseni nõrk olla olnud, on olnud põhjust mõelda jälle sellele, mille juba paar aastat tagasi selja taha jätsin ning unustasin.

 Et inimene on imeline isegi siis, kui ta ei tee beebisid õnnelikuks, kirjuta järgmist teistele jubedalt meeldivat teost (ja see ilmub hästi ruttu peale järgmist, onjo, koguaeg pudeneb pärleid ja pole vaja kalliskive lihvida!), tema viimane kook ei maitsegi ta lapsele, ta ei esine avalikkuse ees ja keegi ei kiida teda.
 Jah, mul on romaanitoorik (lõpetamata) käes ning jätkamisel, aga mis on tähtsam: kas kirjutada see Väga Heaks või saata uue romaanivõistluse tähtajaks ära? Päriselt! Mis mulle rohkem rõõmu teeks?
 Jah, muidugi Väga Hea teos.
 Parem vähem, aga paremad.
 Ma ei suuda praegu kirjutada. Juba nädal otsa on progress olnud "Mõni lause juures? VÄGA HEA!" Viimastel päevadel ka: "Ma ei taha kirjutada, ma ei jaksa kirjutada, pühin parem pool esikupõrandat. Tundub mõnusam."

 Aga ikkagi on sees õudus teemal "Ma ei saa ju sedasi jätkates romaanivõistluse tähtajaks teda HEAKS! Peaks ikka kirjutama ..."
 Ja mu lastel on mõlemal viimane teetanus-difteeria süst tegemata.
 Ja hambaarsti viimasest visiidist saab ka aasta.
 Ja koera peaks uuele vaktsineerimisele regama.
 Ja siis temaga minema.
 Ja tegelt ma peaks kolima ... kuigi olgu, selle lükkumisega poolde septembrisse olen rahu teinud.
 Aga no siiski. Mul on halb olla ja peab-peab-peab taob kogu aeg ajus ja olgugi üha kinnitan endale: "EI PEA!", see nõuab pidevat meenutamist ja jõudu.
 Jah, seep see on =) Puudu on usk, et olen imeline, isegi kui midagi nähtavat teiste heaks ei tee.
 Teistele luban seda küll, kuid endale mitte. 
 Pean ju ometi hea olema!

 Aga ei pea. Ma ei ole halb inimene. Ma ei ole väärtusetu inimene, keda keegi ei hinda, kui ta parajasti noor emme ei ole või vastkirjutatud ja auhinnatud raamatu kõrval ei sära.
 Kuigi noh, jah =)
 Mul on ikkagi rohkem Inimese tunne, kui on midagi ette näidata, miks Ma Hea Olen.

 Ja ma nüüd öögin ka Peeter Helme peale.
 Väga öögin. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, maha äng  

 


teisipäev, 25. august 2020



   
Me oleme ühte verd 



Rsk, Pärnits on nii väga nagu mina, et ma hakkan oma tema-tõlgenduses kahtlema. Äkki saan jälle valesti aru?
 Aga tundub NII VÄGA.
 Millega muidugi kaasneb see, et kõigi "mulle Mikk Pärnits tegelt ei meeldi, ei tohi ikka ropendada vms, aga praegu tehakse talle ülekohut" värkide, mida on sotsmeedias sadu, puhul on mul tunne, nagu löödaks jalaga minu olemust.
 Mitte aint tema oma.
 Juba mitu-setu päeva on niisiis tunne, et sotsiaalmeedia ongi täis minujälestamist.

 Sest noh.
 Mis meil vahet? Peale selle, et mina saadan persse, mitte putsi?

 Pisiasjad-pisiasjad.

 Lisaks ei ole ma ikka veel terve ja kuigi ma kannan poes maski, ei jäta ma poes käimata ning kindlasti teeb see must ka paljude silmis mölaka.
 Raske on see elu.
 Teen küll oma parima, aga ikka pole see hea .... noh, ma saaks üle, kui poleks hea mölakate meelest - nende meelest hea olla ei tahagi ju! See on rõõm ja nauding, kui mõnele sellisele ei meeldi! Aga on ka täitsa toredaid, kes on: "... aga putsisaatmine on ju vihakõne ja vaimse vägivalla killast! Kui mina oleksin viiekümneaastane Elle, ma küll ei tahaks mingit klouni end esindama! Ja kurat, oled haige, püsi kodus!" ja ma lihtsalt ... noh, jah.

 Endale meeldida.
 Mida ma üritan midagi muud???

 Aa, mina ei olegi Mikk Pärnits?
 Pisiasjad-pisiasjad ... Vabalt võiksin olla. Mõtteviis on sarnane, lihtsalt mul ei ole enese kaitsmisel nii palju julgust. Ei, ma ei KARDA midagi, aga mul ei ole sees suhtumist "ise olete lollid!", ma pean eraldi pingutama, et see tuleks.
 Või piisavalt palju jalaga saama, et hakkaks nii valus, et otsustavalt vastan. Üldiselt leban maas ja üritan seletada, et tegelt ma olen ju hea, ei ole vaja lüüa!
 Kuigi tegelt ei ole valu mõõdupuu. See arusaamine, et ei pea laskma end peksta, võib vastu lüüa, tuleb kuidagi teistmoodi. Tal on see selgelt SEES, mitte et peab metsas taga otsima.
 Mina muudkui mõistan ja ei mõista hukka jne.

 Aga kõige selle enesekaitsevõimekuse juures Pärnitsale meeldib (samuti) tunne, et temast saadakse aru. Seda on näha. Et alati ja kõigiga ei pea võitlema, vahel keegi hoolib ja hindab ja ja ohhhh! kui hea see on!

 No ei tule midagi uut loomadest, noh!
 Mõtlen aina ja aina Pärnitsast.
 Aina.
 Kui ma tunneks teda isiklikumalt, kui et oleme fb-sõprad, ma küsiks talt last. Kammaan, meil on isegi ühine lemmik-raamatusari! Eriksoni Malaze-lood.
 Loteriis on me fännamise järelmid näha. Minu kirjutatu, mõned tema kirjutatud.

 Me oleme ühte verd, tema ja mina.

 Vist. 


    29 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed  

 


reede, 21. august 2020



   
Viisakas jutuveeretus 



Ma ei saa sellele Bradbury-värgile minna.
 Sest olen haige ja hetkel on haigena avalikule üritusele minemine erilise õeluse ja/või erilise juhmuse märk. Nii et nõmedalt ennastohverdav nagu ma olen, oma haigustest, kehvast enesetundest ja suren-nurgas soovist üle vaatav, seekord jääb minemata.
 Teistele jama ei taha viia ja kui mul juba kolmandat päeva vilets on, ei saa ka öelda, et "korraks hakkas, siis kadus".
 Imikut ei läinud kah hoidma.
 Maitea, hakkan mõnes mõttes normaalseks muutuma v? Et kui mul on halb midagi teha, ei teegi?!
 Vau.
 Ja seekord on see teistele ka hea. Win-win. 

 Pealegi ainus inimene, keda tean sellele üritusele reklaami teinud olevat, olen ma ise. Nii et pole tõenäoline, et jube palju inimesi pettub, et mu kaunist nägu ei näe.

 Kuigi haige on ikkagi vastik ka olla. Nii jõuetu. Niiiiiiiii jõuetu!!!!

 Krt, kes lihvib uues kodus seina, kui mina seda ei tee? Roheliseks värvitav ala on roheline, aga valge ala on pahtlimuhuline! Äkki peaksin vähemalt pakkima? Äkki peaksin ... pean v?
 Ah, ok.
 Las olla.
 Ma olen haige. On ok mitte rabeleda ju.
 Isegi ujuma ei taha minna. Mitte ei saa, vaid ei taha. Mis on päris veider nende soojade ilmadega, mul sulab pea otsast ära, nagu oleks see jäätisest. Aga no ei taha, mis teha.
 Jahe dušš. Kõlab paremini.
 Ja toidust sobib jäätis. Mitte omaenda pea, aga päris jäätis.

 Huvitav, et isegi koer pole: "No oleme nüüd aktiivsed, teist päeva pole ujumas käinud, mis elu see on?!"
 Vaatab mind ainult kurvalt, kui peab enne krõbuskid ära sööma, kui konte saab.
 Kass vaatab mind kurvalt niisama. Ilma mingi hea põhjuseta peale selle, et ma võiks veeeeeeel konservi kaussi panna. Aga kui ei saa, heidab magama ja kogu lugu.
 Lisaks on tal eluga leppinud klaasistunud pilk juhtudeks, kui koer saab konti ja tema ei midagi. Mul enamasti hakkab siis piinlik ja lõikan teise kondi küljest paar ribakest liha ka talle.
 Maksi ja Mooritsa raguu on ses osas hea, et seal on PALJU liha.
 Kanakaelu pistavad mõlemad ühesuguse innuga.

 Jah, kui oma elust pole muud rääkida, kui et kehv on haige olla ja ilm kuum, räägin loomadest. Ikka parem kui Pärnitsast! 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, kassus, koerus  

 


kolmapäev, 19. august 2020



   
Toimub 



Üldiselt ma ühiskondlikel teemadel sõna ei võta, sest "mis see minu asi on" ja "inimesed on lollakad, nojah".

 Aga lihtsalt mainin, et selge oleks: ma armastan Pärnitsat niivõrd, et annan talle andeks isegi kenderilembuse, ja rõõmustasin sitaks, kui ta (täiesti ebatüüpiline, aga näe, nad arvestasid teda ikka! See Pole Okei TEEB palju ära, jee Eesti!) vägivallaennetuse auhinna sai.
 Minu Eesti, Kersti Kaljulaiu Eesti, elus ja päris Eesti!

 Kuni juhtus see ja mul on "fakkkkkkkkkkkkkkk ... aga tegelikult seda vist võiski oodata. EKRE ON olemas ja teda valiti ja see on tõelisus!"

 Pärnits on sõdalane, kelle kõrval mina oma sõjakusega suht lammas.
 Mitte et ma ise jaksaks või tahaks rohkem olla ja teha jne, ma ei taibanud muuhulgas väga väga kaua, et mitte mina ei käitunud nõmedalt, kui mulle munni peale suruti, vaid teine pool oli hoopis ere mölakas.
 Aga austan Mikku täiega. TÄIEGA.
 ***
 Muidu sama vana lugu: teen jube palju, olen täiega väsinud ja oeh.

 Vahepeal juba arvasin, et Bradbury 100. sünnipäeva esinemine jääb ära, sest keegi minuga rohkem kui kord augusti algul ühendust ei võtnud ja 22. august on see päev juba. Täna hommikul sain maili, mille sisuks, et tore, et tulete, meil ei õnnestunud teile poliitikut vestluspartneriks saada, aga noh, mis teha.
 Päeva ajakava on siuke ja siuke.

 (No ... siuke.

 11:00-11:45 - ekskursioon TYPAs (Kastani 48f).

 12:00-12:45 - saja raamatu teekond. Sõna saab saatemeeskond.
 Raamatunäitus, mis rändab hooandjatega kodudesse kaasa.

 13:00 - praktilised teemakohased katsetused Aparaaditehase hoovil.
 Tulevärk.

 13:15-14:45 - lõunasöök ja vestlused restoranis Aparaat, tutvumine
 raamatutoaga.

 15:00-17:00 - arutelu raamatu "451º Fahrenheiti" üle.

 Juhitud vestlus kõigile raamatusõpradele - sobib nii enne kui pärast
 raamatulugemist.)

 Olen kerges õuduses mõtte ees, et pean vestlema iseendaga, aga noh - ega mina seda üritust korralda, nii et ei vastuta, kui nõme on.
 Raha ma ka ei saa, nii et ma ei vastuta üldse millegi eest ja tegelikult olen isegi natu innukas mõtte juures panna endale sokk kätte ja vestelda sellega =)

 Ma pole mõni Mikk Pärnits, aga päris normaalne ikka ka mitte.

 Lisaks olen vist haige.
 Hästi kohane on seda avastada, kui olen jõe äärde jooksnud, selles 570 tõmmet ujunud , siis lühikeste pükste ja maika väel poodi kõndinud ja veel napilt enne kella 23 koju jõudnud. Nüüd istun siin soojas pusas, soojades talvesussides, joon kuuma kohvi, kurk valutab ja kuidagi ... uimane on olla.
 Aga kohv on hea. Mitte ükski kohv pole parem kui Thcibo Exclusive ja kui sel oli allahindlus, ostsin kohe neli pakki! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 16. august 2020



    
Hästi lühike joovastuskarje 



Seekord oli aktiivne titahoid.
 Ei mingit "ainult söön ja magan", vaid ma käisin ringi, laps õlal, ja laulsin talle, ning siis ta ei nutnud.
 Oli küll väsitav.
 Nüüd on mul nii hea olla, nagu ma ei mäletagi, millal viimati oli.
 Mitte midagi ei taha, aga mitte seepärast, et nagunii on sitt ja miski ei aita (väga tuttav tunne), vaid nagunii on hea, midagi pole vaja.
 Jah, ilmselgelt ma tahan titte ka seepärast, et mul füüsiliselt, keha sees on HEA OLLA nendega koos olemisest.
 Sellest, et ma saan asju teha ja hädaline titt muutub rahulikuks titeks.
 Mulle NII meeldib positiivne tagasiside ja kui see tuleb veel beebilt, kes ei teeskle, varja, valeta, vaid on täiesti aus, on ülim.
 + ta ei saa olla mölakas, kellele hea tegemine on raisatud aeg.

 Kõik mu hormoonid laulavad rõõmulaulu ja oh ja ah.

 Mis teil ei ole sedasi tittedega?!
 Kuidas nii saama ...?

 Oletaksin küll, et vbla te pole piisavalt proovinud üldse, aga krt: et inimesed on erisugused ja minu moodi inimesi on kurvastavalt vähe, olen juba selgeks saanud.
 Siiski.
 Siiski!
 Et NII HEA on, on täiesti ... sõnadesse püüdmatu.

 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: keha, lapsed, muusikad  

 


neljapäev, 13. august 2020



   
Ja vihma sajab ja toas on soe ja kuiv ... 



Kuulan Deep Purpel'it (seda lugu, mida kõik teavad) ja üritan saada aru ja otsa kätte möödunud päevast, mis kirjandina lõppeks "päeva lõppedes olime kõik väsinud, aga õnnelikud", ainult mul on selle õnnelikkuseosaga natu raske.
 Õnnetu ka ei ole.
 Lihtsalt väsinud.
 Hakkan arvama, et toasein, pool teisest ja tükike kolmandast saabki värvitud. Ja seejärel vist võiks natuke koristada - tegelikult käib mulle päris pinda, kui mustad on põrandad ja aknad.
 Kujutasin varem ette, et see uues korteris koristamine on ebainimlik pingutus, aga kuna tasakesi olen vannitoas seinaplaate ja kraanikaussi pesnud ja see polnud üldise remonditegevuse sees ÜLDSE pingutav, vbla saan siiski tehtud rutem kui nädalaga.

 Olen nii väsinud (ja kõht läks ka tühjaks), et ärkasin kell 6 hommikul. Tund aega vedelesin veel voodis. Nii mõnus oli. Üritasin magama jääda, aga ikka ei jäänud.
 Kui mu poeg (ööselülevalolija) tuli oma toast ja nähes, et ma olen ärkvel, küsis, kas kohvi saaks? ja asus mulle ümber jutustama X sarja esimest episoodi, mida ta just vaadanud oli, alistusin oludele ja tõusin üles.
 Tegin kohvi JA kooki - pole ammu kooki teinud, nii et neljapäeva hommikul kell pool kaheksa tundus täpselt õige ajana. Poeg oli küll virsikud ära söönud, aga kuna ta alati kaebab puuviljade või marjade üle koogis (ükskõik, mis koogis), tegin lihtsalt ilma nendeta.
 Kuna see konkreetne küpsetis retsepti järgi koosneb nagunii peamiselt kohupiimast, kõlbab küll.

 Oot, tegelt RETSPTI järgi on seal küll kolmandik hapukoort ka, aga ... nojah, retsept on siin. Ma lihtsalt varieerin kõike, sest kõike saab asendada. Et see pole siis enam sama kook, näiteks maasikakook lakkab olemast maasikakook, kui seal pole ühtegi maasikat?
 Aga ma ei teegi retseptide järgi süüa. Retseptid on idee saamiseks =)
 + mitte kordagi pole mul õnnestunud selle retsepti idee järgi tehtavat kooki 200-kraadises ahjus üle 40 minuti küpsetada. Enamasti läheb pool tundi ja natuke peale. Ma ei tea, mis ahi Mingil Mangol on.
 Mingi ... jahe ahi ilmselt =)

 Muide, vahepeal teeb kass naljakat häält. Midagi köhimise ja kräunumise vahepealset. Ma ei osanud seda kirjeldada, kuni poeg täna hommikul (mida, meil oli mitmeid jututeemasid!) mainis Palpatine'i. Siis tuli ette! Vot mis häält Korpus teeb! Palpatine, kui ta näiteks raevukalt võitleb või rahulolevalt ohkab, teeb samasugust!

 Olgu, ma lähen krundin veel veidi seina - täna saab see tehtud, siis saab lõpuks, peale jube kaua võtnud ettevalmistusperioodi, roheliseks värvima asuda! Tuleb küll uude korterisse saamiseks 5 minutit märjas õues kõndida, aga noh - seal uues kodus on jälle kuiv ja koer tuleks ju nagunii õue viia varsti. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, kassus, söök  

 


teisipäev, 11. august 2020



    
Ikka sama teema 



Kõik sai taas selgeks (ikka koerakakadraama) ja klaarus ära.
 Kordan ja kordan. Palju pordi porrata ...
 Ma ei ela selleks, et kellelegi teisele meeldida. Ma elan selleks, et endale meeldida. Ja kui kellegi maailmavaade on: "Kõik peaksid sedasi elama!" on tegu lollusega, mis paratamatult jabur.
 Kõik ei sobi elama ühtemoodi. Inimesed on liiga erinevad.

 Issandjeesus, meenutage ometi, eelneva tõdemuse peale "ise sa ju ka!"-mõtlejad!
 =)
 Mina lihtsalt kirjeldasin situatsiooni, kuni inimesed mulle kommentaarides peale jooksid.
 Jah, siis ma seletasin, mis minu meelest oleks normaalne käitumine, aga tegelt ei öelnud isegi tolle järelmina, et kõik peaksid sedasi tundma. Selgitasin, et MINU maailmas inimesed tunnevad ja mõtlevad nii. Sest minu maailmas on inimesed ilusad ja head.
 Jah, ma ei ole üllatunud, et tegelikult on igasuguseid ja omast arust ilusad ja head on enamuses ka nende hulgas, kes minu arust üle mõistuse nõmedad.
 Inimesed elavad nii hästi, kui oskavad. Pole minu asi öelda, et nemad näevad valemini kui mina - aga pole ka nende asi öelda, et mina näen valemini kui nemad.
 Igaüks teeb oma parima ja krt, mina teen OMA parima!

 Ikka veel seedin seda. Kuidas draama sai taas mu päästjaks, kuidas piisavalt sõimamist - ja korraga NÄGIN, kui absurdne see on.
 Kui nõme.
 Kukud piisavalt sügavale, saad aru, et sedasi ei suuda.
 Aga pole veel nii sügaval ja ahastus ja ebalus ja "KUIDAS nad must aru ei saa?! Ma ju... nii selgelt! Mida, miks?!"
 Alles edasi tuleb arusaamine, et ei. Nad tahaksid, et KÕIK elaksid nende moodi. Seadusetähe järgi näiteks.
 Minu arust on see absurdne.
 Seadused muutuvad.
 Mis minu meelest on õige, muutub ka, aga üldse mitte samas taktis. Ja muutub suhteliselt väga vähe, sest seadused muutuvad ka palju pikemas perspektiivis kui ühe inimese eluiga.

 Isegi peavalu taandus eile ära ilma migreenitabletita. Kuigi lihvisin ja kruntisin seina, kirjutasin, käisin koeraga ujumas, alustasin "Farenheiti" ning olin üldse nii tusin, et aitaks kaheks päevaks VÄHEMALT.
 Kruntvärvi ostsin juurde, täna tuleb liivapaberit ka osta. (Tuleb, peab, sama asi, erinevad sõnad. Ei tule, võiks!)

Nii vara olen ärkvel, sest ärkasin unenäost, kus mu lapsed ja nende onutütar (minu vennatütar) nii umbes vanustes 5-9 vaatasid koos multikaid. Soomekeelsete subtiitritega. Subtiitrid kadusid korraks ära ja lapsed tõstsid kisa, et nad ei saa aru ju sedasi. Supakad tulid tagasi, aga mina küsisin hämmeldunult, kas nad oskavad siis soome keelt?
 "Me jagame omavahel kõike! Nii muresid, rõõme kui soome keelt!" vastas mu tütar.
 See muide on väga temalik vastus. Vanuses umbes 6-9 võinuks ta täpselt nii öeldagi, mõeldes sellega, et nad selgitavad üksteisele, millest keegi aru sai, ja kokku tuleb peaaegu täispilt.
 Ta oli ja on (aga nüüd on ta suur, see ei torka enam sedasi kõrva) elegantse sõnaseade meister.

 Kui olin ärganud, köhis kass naljaka häälega. Ja kui ma seepeale pea tõstsin, tuli poeg kempsust ja minu pead nähes küsis: "Mis?!", seletasin - ja pärast ei jäänud enam magama.
 Kohv, mõtlesin.
 Kohv kutsub mind köögist, peab vist teda tegema minema!

 Nii et võiks teda vast tegema hakata, mh? Ja paar võileiba ka süüa, kuidagi õõnes tunne on kõhus.

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, uned ja unelmad  

 


laupäev, 8. august 2020



   
Ei pea ju!!!! 



See oli päris hea, et kutsikateema esimene kommentaar oma "Jõudu"-ga pani mu mõtlem, et vbla ootaks siiski veel pool aastat. Uue jooksuajani.
 Sest ma olen niiiiiiiiiiii läbi omadega, et ikka olen. Pole üldse tunnet, et kui august läbi, on parem - kõik on nii halb, et ei lähe kunagi paremaks. Suvaline link, pole maailmahea artikkel, pole ka maailmahalb, muuhulgas räägib ka sellest, kuidas meie praegune meeleolu määrab ära, mida mäletame.
 Ja noh. Mu tunded on TUGEVAD. Kui on juba sitt olla, tulevad ainult sitad mälestused või kui jõuga meenutada endale mõnd head, tuleb see tooniga "nojah, aga see ei tähendanud kokkuvõttes midagi".
 Nii et hetkel tundub, et kogu mu elu on olnud ainult rühmamine peavalude serva peal, üritan muudkui parimat ja ikka läheb nagu alati.

 Mida ma teen?
 Miks ma seda teen?
 Kas ma võin surra? (Ei või, lubasin 45-ni välja venitada.)
 Ja pea valutab iga krdi päev. IGA PÄEV!
 Niipea, kui kasvõi MÕTLEN sellele, et "Nii, ja on vaja ...", hakkab kohe suruma. Mõte "ei pea, las olla!" on universaalne leevendi, aga kui teised inimesed on mängus, ma ei suuda neile öelda, et sry, ma täna ei saa, homme vist ka ei saa, vaatab - eriti kui tegu on igatöönaise vastuvõtmisega, kes tuleb vaatama, mida mu köögis teha tuleb ja mida tal selleks vaja on jms.

 Ma PEAN talle näitama, kui augusti lõpuks kööki tahan - ja mu pea on "ok, plahvatame siis".

 Eile käisin jälle titte hoidmas. Ta on NII NUNNU!!!! Kuigi seekord ei maganud üldse kogu aeg ja tegi kaks korda mitte lihtsalt valju rahulolematut häält, vaid selgelt nuttis.
 Kuna need olid mõlemad korrad, kui emme liikus silmapiiril, ta selgelt suhtus "miks sa jätad mind maaaa-haaaa?!" ja see oli nii arulagedalt nunnu, et ma lihtsalt sulasin sealsamas härduselombiks.
 Üleni ilus ja armas laps on.
 Oh, ma sulan juba mõttestki talle ... aga arvate, et mu pea ei ole "homme PEAB vara tõusma ja titat hoidma minema, pärast lõunat vaatab, kas ma remonti ka jaksan teha" peale "ok, valutame siis!"?
 Muidugi on.
 Muidugi on.

 Võtsin raamatukogust ka "451 farenheiti", mul on vaja see läbi lugeda. Suutsin raamatu isegi kotist välja tõsta.
 Kaugemale pole seni jõudnud.
 Kusjuures räägitakse, et hea raamat. Räägivad ka need, kes masendavat kirjandust ei salli. Klassika. Seda peaks ikka lugenud olema.
 Ma vist ei ole. Igatahes ei mäleta üldse mitte midagi. Ja ma PEAN Bradbury sajanda sünniaastapäeva auks peetavas vestlusringis sellest rääkima, sest ma ju tahan natuke pildil püsida ja "kuulus kirjanik" olemise najal mõne raamatu veel välja anda, mida mult aga tahetakse, kui arvatakse seda müüvat ja ...

 Peab-peab-peab ...

 Ei PEA ju?! Kõik, mis teed, on vabal tahtel, väga väga naine!
 Nojah, aga teisiti oleks veel halvem ...

 Lõks. Mu oma pea sees. Pealegi ma olen sealt juba korra välja murdnud, mitte teinud, mida "peab", aastaid, ja midagi halba ei juhtunud.
 Aga kuidas ma siis ikkagi sedasi ilma köögita ... ja see titaga naine tunneb, et PEAB tööd tegema, et koguda raha ajaks, kui tita isa ta kohtusse kaebab, ja ma ju tahan neid aidata ... ja nii ta läheb.

 Ok. Ma ... ma homme võtan end kokku ja teen vahe sisse, eks? Sest homme ma olen igatöönaisele korteri ära näidanud ja uue titahoidmiseni on nädal ja nii väga on vaja tunnet, et ma ei pea. 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, maha äng  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 5. august 2020



   
Mõtlen oma kutsule kutsikad saada 



Liiga. Palju. Asju.

 Kuidas ma peletan õudust ja väsimust tohutu hulga kuhjuvate "on vaja teha" asjade ees?
 Muidugi võttes plaani kõigist suurema ja koormavama Asja, sest SEE on samas ka põnev ja ta kaunidus paneb juba ette võppuma ja tühja siis mingi kolimine ja remont ja koristamine ja lapsehoidmine ja avalik vestlus poliitikuga teemal "raamat, mida ka veel lugema pean" ja uue romaani jätkamine ja igapäine trenn ja politsei tahab mult veel infot kurva kutsikaloo kohta ja mul ei ole uue korteri esiukse võtit (sest linnal ei olnud, nad käisid alati tagant) ja ma pean seda ka kuskilt küsima ja koopia teha laskma ja üldse ellujäämine.

 See Suur Asi oleks nii põnev!
 Äkki Läheb hästi?!

 Krt, ma ka ei õpi ... Tean küll, et ei lähe ... aga äkki läheb?!?!?!
 Ja tegelikult ON sedasi panga peale minnes ka vahel hästi läinud. Vaadake mu lapsi! Ükski mõistlik inimene poleks neid nendes oludes saanud, aga mina, hah! Mõistlik?!?! Hah!!!!
 Ja nad on nii neetult oivalised, et kõike väärt.
 + kas kunagi - KUNAGI - on mõni mu mõistlik tegu toonud kaasa märgatavat kasu? Nagu KUNAGI?!?!?!
 Nii et jajah. Ebamõistlikkust õigustatud - tehtud.

 Tegelt on asi lihtsalt selles, et tahan tunnet, et elan. Et on, mida elult tahta, on, mille nimel võidelda.
 Nagunii on raske. Nagunii praegu mõnus ei ole. Kõik need Asjad tapavad mind niikuinii, nad tuleb niikuinii kuidagi üle elada ... aga kui on midagi lahedat ka plaanis, on, mille nimel.

 Ma ei ole enam isegi kuri, et inimesed (TM) ei saa aru, kuidas ma mõtlen ja tunnen. Mul on lihtsalt: "Aaah, jälle! Inimesed ... Aga on mõned, kes mõistavad. Mitte alati ühed ja samad, aga alati keegi on!"

 Ja nii ongi. Noh, piibliloo moraal- kui Soodomas ja Gomorras leidub ka viis head ja ilusat inimest, on nende olemasolu kurje inimesi täis linnade eksistentsi väärt. Kui maailmas eksisteerivad Ada, Miyazaki, Kaur, kaamos ja Kate Miller-Heidke, on siinne valu ja vaev õigustatud.

 Inimesi, kes must aru saavad, ei ole palju.
 Aga mõned on. (Lehvitab.)
 See õigustab kõikide muude olemasolu samuti.

 Remondiga juhtus naljakus.
 Mul sai otsa esimese kruntvärvi põhi ja mõtsin siis teise kasutusele võtta. Kõik mu remondid on jätnud igasuguseid materjalijääke, nüüd saab need kasulikult ära kasutada.
 Viisin siis ämbri uude koju, võtsin lahti - krt, mis värk? See on peaaegu tahke, peal kerge veekiht, lõhnab ka imelikult ... Otsisin välja ühe metallist pulga ja segasin. Värv natuke vedeldus, ent ei käitunud üldse nagu värv. Seda metallpulka üldse ei värvinud. Kuidas ta niiiiiii halvaks on läinud? See on ju isegi uuem, kui see eelmine kruntvärv oli?!
 Otsisin aegumisinfot.
 Leidsin, et aegumiseni on aega, aga tegu on pahtliga.

 Oi, mul on nii palju pahtlit?!

 Kohe leidsin hästi palju pahteldamist vajavat!
 Aga kruntvärvi pean juurde ostma. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 3. august 2020



   
Need pisiasjad, mille kohendamine pole üldse vajalik, kuid lihtsalt tore oleks  



Olen oma uues korteris tasakesi tapeeti maha võtmas ja maalriteipi paigaldamas ja üpris elev sellest. Mulle meeldib värvida. Kuigi seekord jäi värvivalimise rõõm ära, sest mul on poja toa rohelistest seintest alles umbes 3 liitrit kruntvärvi ja 2 liitrit rohelist. Aga värvida on ikkagi tore, sest täpne ettekujutus tulemist mul puudub (on ebamäärane) ja siis on tunne nagu kingipakki avades: mis seal on? Mis selgub olema?
 Ainus point kingitusi pakkida - aga pean tunnistama, et mul ei olegi seda elevust enam ammu kingituste osas, sest tavaliselt ma tean umbes arvata, mis pakis on. Mul on elevus aliexpressi pakkide osas (ma ei tea ju TÄPSELT, missugune saadav ese on, olen ikkagi seni ainult pilti näinud) ja eriti lahedad on pakid anonüümse(te)lt annetaja(te)lt. Need on ikka veel mu südames.
 Sest saades oli mul: "WTF? Mis pakk? Mulle? Miks?!" ja siis oli seal sees see ükssarvikuga kaustik või väga väga naise kirja ja Surma pildiga kruus või kõrvaklapid või midagi muud nunnut ja mul oli nii suur rõõm.
 Põnevus, mida krooniski hästiminek.
 Seinu värvides on samuti nii suur rõõm. Sest kogu ruum muutub, täiesti uus nägu tekib pähe ja kuna ma ei ole mitte kunagi pettunud olnud, mis tulemus seinavärvimisel on, mul on sees hea ootus.

 Lootus ja rõõm.

 Ainus "aga" asja juures on, et normaaljuhul ma värviks tapeedi pealt, sest suur asi küll, aga seekord oli osa tapeeti MUST. (Eelmiste elanike ettekujutus armupesast oli ilmselt musta sametmustrilise tapeedi panek ümber voodi ja siis selle musta külge looritüllist roosade lipsukeste kleepimine - voodi küll alles polnud, aga kõik muu oli). Ja siis ma kiskusin selle maha ja kui ma juba tapeedikiskumistegevuses olin, kiskusin siis selle all olnu samuti.
 Nüüd vist ... tuleb too alumine ka ära eemaldada. Õnneks on mul oma praeguse korteri seinte värvimise jäägina kapis kaks kolmandikku pudelit tapeedieemaldamisvedelikku. Mida on SITAKS. Pudeli peal on kirjas, et sellest jätkub 100-200 ruutmeetri seinapinna tapeedist puhastamiseks.

 Lihtsalt natuke on kilplase tunne, sest oleks siis nii, et mul on kuidagi halb olla värvitud tapeeti elamises omades! Ei, üldse ei ole. Lihtsalt teen lisatööd, sest ... ilmselt mulle meeldib tööd teha või midagi.

 ***

 VÄGA meeldib, ilmselt.
 Tööd teha.

 See tapeedieemaldi oli tõhus. Või noh, on ikka veel tõhus. Maha ei tulnud (tükkhaaval, kihthaaval koorides) mitte ainult viimased kolm korda pandud tapeet, vaid kõik kümme kihti hrutšovka ehitamise ajast, kuni vineer vastas. Mingit heledat sinakasrohelist peenikese mustriga oli pandud kaks kihti - ilmselt kui eelmine ära väsis, teine samasugune peale. Oli oranži, oli kollast pruuniga ja kui ma värve ütlen, tunduvad need ilusad, aga millegipärast tapeedina olid nad jubedad. Kuidagi toonid ja muster koos mõjuvad nii ilgelt, et mul on tõsiselt kahju inimestest, kes selle keskel elasid.
 Kuigi oleme ausad - ega see must roosade tüll-lipsukestega parem olnud. Lihtsalt nende puhul on üpris selge, et inimestel oli valikut ja nad tegid sellise. Kuid vanade tapeetide puhul on alati: "Ilmselt parim, mis saada oli," ja kahju.

 Nooojah. Lisaks ei võtnud ma kaasa taburetti, seal korteris aga ühtegi tooli pole, nii et lae alla ma ei küünitunud. Aga lohutan end, et kui esimese kihi kruntvärvi peale saan, on kõik kohe rohkem kodu moodi.
 Poeglaps lubas homme koos minuga värvima tulla, nii et oleks hea selleks ajaks aluspind nii palju ette valmistada, et värvida saab. Võibolla isegi maalriteip paika sättida! 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eraelu  

 


laupäev, 1. august 2020



    
Jah, ma ikka veel hoolin ja seletan. Ma HOOLINGI teiste arvamustest maapõhja, seepärast näengi nii palju vaeva, et õpetada end mitte hoolima 



Nii hea tunne oli tagasi saada "mina teen, mis mina tahan, teised tehku, mis nemad tahavad"- loogikat ja tunnet.
 Kuhu ma selle vahepeal küll kaotasin? Kuidas sedasi läks, et kaotasin?!

 Et mina peaks oma tahtmisi teiste omade järgi painutama? Huvitav, kas nemad painutavad OMA tahtmisi minu järgi? Ei? Kuidas siis just mina kahjurlik ja munn olen, kui me teeme täpselt ühtmoodi?!
 Kusjuures, pange tähele, kui minuga ilusti räägitakse, ma olen üleni leebe. Aga tule räuskama ja ülbitsema ja saad sama mõõduga vastu, aint vbla kõvemini =D Sest ma võtan selliseid olukordi rõõmu ja innuga ja ei pidurda end sugugi. Kes ei taha minu poolt sellist kohtlemist, võib nt alustada leebe ja rahuliku, isegi veidi paluva jutuga.
 See oli suht ammu, mitu aastat tagasi, aga muidugi mäletan, kuidas mingi kommentaator teemal "jeebus, ärge andke nõu, ma elan niigi nii hästi, kui oskan, ja kui teie jutt just väga spetsiifiliselt kitsa teema pädev ei ole, ei ole see minu jaoks kuidagi õigem kui mu enese mõtted antud teema kohta" oli "ähh, toon ei muuda ju midagi, mis seal vahet, kas sulle jutustatakse kellegi oma kogemustest või antakse nõu sedasi teha?! Sa ikka saadad persse!"
 Nüüd koerakaka teemadel MITU kommentaatorit olid: "Mis seal vahet, mis tooniga öeldud, sõnum on üks" ja minu tunne käis ning käib liini: "Toon on maailmatähtis. Ikka ja alati. Palju tähtsam kui sõnum, sest tooni pealt ma tunnetan, kas ma tahan selle inimese soove täita (näib, et on kena inimene) või ei taha (jõuan mina iga mölaka tahtmist teha?! No ei!)!"

 Kuidas üldse jõudis jutt sinnani, et kui mu meelest igaüks teeb, mis tahab, peaksin mina tegema, nagu teised tahavad, ma üldse aru ei saa.
 Nagu - wtf.
 Nagu - kus on loogika???
 Sa tahad räusata, kui ma oma koerakaka sinu konteinerisse panen? Räuska! See ei tähenda, et ma ei pane. Võib isegi tähendada, et NIMELT panen. Aga sinu tegutsemisvõimalusi see kuidagi ei ahenda, et mina teen, mis MINA tahan.
 Sul on võimalus teha, mida sina tahad.
 Aga ära looda, et kui sa minu vastu ebasõbralik oled, ma sinu vastu sõbralik olen. Niikuinii ei ole. Ma olen siukeste asjade suhtes TUNDLIK ja tahan kena olla aint inimeste vastu, kes minuga kenad on.

 V.a. kui minuga ollakse suht kena, aga teistega väga mölakas ja ma näen seda pealt. Siis hammustan ka kätt, mis mind toidab.
 Sest nii ma lihtsalt teen.
I am the warrior, noh.
 Ilmselgelt on mu saatus olla väheste armastatud, mitte paljudele meeldiv. Ja noh. Ma eelistangi ju seda =) Armastus ka kolmelt inimeselt teeb mu palju õnnelikumaks, kui meeldimine 300 poolt.

 A lugu on lihtsalt hea.






    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, muusikad, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 31. juuli 2020



   
Ikka veel ei valuta! 



Tänane suurvõit: ma olen IKKA VEEL peavalutu.
 Nagu - oo.
 Nagu: jee mina. Hea keha.

 Aga kõige otsa sõi Totoro ära nii oma viimased krõbuskid kui ka kondid ja on siukse näoga, et NOH? See oligi kõik v?! Nii et tegelt ütleb mu südametunnistus, et peaks veel poodi minema.

 Kuna ma enne olen sõitnud pealinna, seal 4 ja pool tundi imikut hoidnud, siis pealetükkiva kerjusega suhelnud, sõitnud kodulinna tagasi, käinud oma uues korteris, saanud sealse võtme, vedanud oma ema ja laste abiga sinna korterisse teise käe poest ostetud üpris suure riiuli ja väikese nõudekapi seinalekinnitamiseks, talunud koera hüsteeriahoogu (ta läheb alati imelikuks, kui temaga koos on väljas üle ühe inimese ja nüüd oli NELI), söötnud ema ja tütart isetehtud burritodega, tütrel oma juukseid masinaga lõigata lasknud, leppinud kokku igatöönaisega, et ta tuleb mu uut korterit vaatama ja augusti teises pooles remontima, ja siis maganud, kuni koer mu nälga kurtes äratas, ei ole väga konditsiooni veel poodi ka minna.

 Aga noh - kes küsib mu enesetunde järgi, kui on nagunii vaja koeraga õue minna ja poeg magab õndsa und (sest enne  aeti ta üles, et riiulit vedada)?
 Jap. On vaja, siis on vaja.
 Ok, lähen poodi, lähen.

 ***

 Jõudsin tagasi. Kõndisin pool maad kinnisilmi ja nagunii oli üsna varsti selge, et koer ei olnud "Tahan veel süüa!, vaid "Mul oleks tegelikult nüüd eritada ka vaja!"
 Aga mul on poeskäigu tagajärjel kilo koerakrõbuskeid, 50% peale allahinnatud moosipirukaid (ööaeg ja Poeglaps leiab, et moos sobib pirukasse hästi) ja 4,5 liitrit mineraalvett.
 Kindlasti on see kõik millekski hea.

 Imik, muide, oli ülinunnu. S.t. mitte lihtsalt armas (seda nagunii, aww, AWWW!), aga phmt ta ainult magas ja sõi ning ainus aeg, kui protestida võttis, oli unest ärgates, kui söök veel suhu jõudnud ei olnud. Ema väitel nutab ta ka, kui mähe märg on, aga kuigi ma vahetasin ühel unest ärkamise ja nutu hetkel veidi märja mähkme kuiva vastu, laps rahunes, kui söök suus, mitte kui taguots kuivas ümbrises.
 Ilmselt aitas kaasa ka, et kui ta oli ära söönud, panin ta iga kord kohe vankrisse ja läksime kõndima, mis mõjub kõigile tittedele, keda tean ja teadnud olen, väga uinutavalt.
 Mul kerge seda vankriga jalutamist teha, mul on muu elu ka. Titeema olles ei ... olnud nii kerge.
 Eriti tite JA viieaastase ema olles.
 Aa, et mees võiks ka lapsega nagu asju ette võtta, näiteks jalutamas käia? ... ma ei tea, mis mehed teil olnud on või millised mehed te ise olete, aga kui mina noor olin,  siis sel üürikesel ajal, kui ma üldse elasin mingi mehega koos, kui titeema olin, ma ei saanud isegi duši all käia, ilma et murelik isa poleks ukse taga: "Ta nutab! Tule ruttu välja!"
 Jaah, ilmselt ma oleksin pidanud teda kasvatama ja õpetama, aga ma olin ka ainult 22, eks ole, ja mul ei olnud ema oleminegi veel selge, rääkimata sellest, et kellelegi isa olemist õpetada. Ma võtsin nii, et tema on ise isa, nii et ilmselt isad on sellised siis, ja kogu marmelaad.

 Kui tolle täna hoitud beebi emaga rääkisin, siis tal oli suht sama suhtumine kui minul: üksikema olla on NII PALJU KERGEM, kui mehele ka veel ema eest olla.
 Mhmh.
 Mhmh!!!

 Aga ma ei lähe talle homme taas lapsehoidjaks, kuigi ta küsis. See pole küll tema ega tita pärast üldse (nad on imelised), kuid mul on täna tõesti raske päev olnud ja ma lihtsalt ei jaksa. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 29. juuli 2020



   
Endale meeldida 



Tegelt oli eile sitt päev, sest koeral oli kõht lahti, magasin vähe, ning mulle mõjub see väga.
 Ja täna tundub ainult hirmus vähe parem olema, sest ütlesin minimaalse urinaga hommikul pojale (kes kell 09.10 ei olnud veel ööund magama läinud, aga kel on õhtul kell 18 jalgpallitrenn), et kle, mine ometi magama! ja too vastas: "MIKS? Kooli ma läksin sama vähe maganuna ja probleemi polnud!" ja virutas oma toa ukse kinni.
 Ok, ma lühendasin. Tegelt me vaidlesime mõnevõrra kauem.

 SIis lugesin asju ja otsustasin, et inimesed on saatanast.
 Mõnede eranditega, aga üldmentaliteet on karm ja pole ime, et nördin maapõhja, sest minu pihta ollakse nördinud asjade pärast. Tegelt isegi pohh, mis asjade.
 Lihtsalt asjade.
 Ela nii, nagu meile meeldib ... EI ELA. Neverever! Elan nii, nagu mulle meeldib, teil on vabadus mitte lugeda, mitte toetada, mitte sallida.

 Tõesti ikkagi arvan (ritsiku viimane post), et kui ei meeldi, mine ära. Kui ei taha sellele inimesele annetada, ära anneta. See ei tähenda, et pead misjoneerima, kuidas kõik, kes annetavad, on lollid ja see isik ise üldse vastik ja kuri ja talle ei tohigi annetada. Kui sulle käib närvidele, et aluspesus mööda linna käiakse (khm, mina ja jooks sportrinnahoidja väel, pluusi peale panemata), ära käi ise ja kui häirib, et teised käivad, püsi seal, kus teisi inimesi ei ole. Nagunii käitub keegi nii nagu sulle ei meeldi.
 Ohutum on inimesi vältida.

 Ei taha ohutust, tahan viriseda?
 Nojah, mina ei pea seda virinat lugema siis ju. Minu valik, kui ei taha, ära loe, Triinu.
 Ei taha ohutust, tahan tülitseda (nagu mina, noh)? Tülitse, kustuta kommentaare, las inimesed olla lollakad, see ei ole sinu ega minu asi!
Vapper oleks mitte vastu hakata, vaid alla neelata ...
EI ole minu asi, mis kellegi teise meelest on või ei ole vapper. Minu meelest on nii, nagu mina arvan ja kurat, mine persse, kui tuled mulle seletama, et arvan valesti.  MINU elu!
 Nende elu (MINU elu), nemad elavad (MINA ELAN!)

 Keerasin selle posti kommentaarid üldse kinni.
 Sest ma ei taha, et minu pihta virisetakse.
 Ei ole minu asi, kui teile ei meeldi. Kui meeldib ... noh, ma ei tunneks eriti midagi. Sest ma olen parasjagu kuri ja võitlevas meeleolus.
 Ja nagunii ei meeldi, noh.
 Mis siis. Ma ei ela selleks, et teile meeldida. Ma elan selleks, et endale meeldida.

Hilisem lisa ehk postskrimptum ka

 Mind aitas sel puhastava viha teel väga väga väga ritsiku viimane blogipost. Õigemini selle kommentaarid. Ritsik rääkis asjadest, mis teda häirivad ja vihastavad ja kommentaarium oli (peamiselt, Kaur, PEAMISELT): "Hissand, kuidas nad võivad!"
 Mina lugesin omakorda neid ja olin: "Appi, see on täpselt sama jutt, mis nad mulle rääkisid, aga oma blogis oma käitumise kohta ma millegipärast ei suutnud seda võtta kui kümneaastaste tänitamist "ta poosetab oma uute kingadega" (ehk = ta käib nendega) ja "kuidas ta küll tantsib, käte ja jalgadega, peab ju sedasi!" (lihtsalt tammuma phmt, mu väga vana trauma ajast, kui olin 9 ja mind tuldi õpetama, kuidas peab lastelaagri diskol tantsima).
 Inimesed kaagutavad kooris, ainsaks tulemiks: "Aga MEIE oleme targad ja head!"

 Kui aru sain, et käib siuksel tasemel karjajutt-tänitamine ja samal tasemel tänitamine käis ka minu ja koerakaka teemal, vihastasin, et inimesed nii lollid on.
 Klaar ja puhast tunne tekkis kohe.
 Tõdesin, et mul ei ole sihukestega midagi teha. Ja läheb.

 Erandi tegin Pärdikute Päevaraamatule, sest Rentsi emotsionaalsusega ma olen suht ära harjunud. St  ma üldiselt pean teda lakmuseks, kuidas inimesed mõtlevad, sest ta on üsna terane, üsna arutlev ja samas väga emotsioonide peal toimiv. Isegi võrreldes minuga on Rents kaugelt emotsionaalsem (ja mina toimin tunnete pealt KOGU AEG), sest mina kaalutlen automaatselt enne, kui (tema puhul enamasti kirjutava) seisukoha võtan, ja pea alati toob mu kaalutlus kaasa "mis see minu asi on, lõpuks" - aga tema lendab peale. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, meta  

 


laupäev, 25. juuli 2020



   
Loogika 



Kaotasin ära ühe tennise.
 KUIDAS see võimalik on?!?!
 Mitte kuskil ei ole. Üks tennis on, teist pole. Aaaaaah! MISMOODI?!

 Ok, olles siia ka ulunud ja mõelnud, et EI OLE JU VÕIMALIK???, otsinud veel, leidsin üles. Kapi ees tõuksi taga.

 Eile juhtus sama mu pangakaardi JA ID-kaardiga korraga. Ühte oli vaja poeskäimiseks, teist raamatukogus käimiseks, kotti nad läksid ja koju tagasi jõudes EI OLE! Otsisin koti läbi. Uuesti. Otsisin kõigist taskutest. Ei ole võimalik ju! Sest oleks võimalik, et ma ÜHE kaardi ära kaotan, emma-kumma, aga ma kasutasin neid täiesti eraldi ju, mis mõttes mõlemad ...???
 Kui olin leppinud, et kaarte põle, ja valmistusin juba poodi ja raamatukokku helistama, tuli mõte laenatud raamatute sisse ka vaadata ja bingo! Seal nad olidki.

 Lühikest aega Pärast Rongi ostsin tütrele türkiiside ja hõbedaga kõrvarõngad. Ma ei osta KUNAGI selliseid asju, aga PR olin natu ... mittevägaadekvaaatne ja mul OLI selleks raha.
 Ja kaotasin nad kotti ära. Otsin ja otsin, igale poole vaatan neli korda, lepin, et jätsin poodi (mitte et oleksin ideele tulnud poodi küsima minna) - ja nädal hiljem leian IKKAGI sealt kotist, mida hoolega-hoolega läbi otsisin palju kordi.

 Ütleme, ma ei ole otsimises väga kibe käsi.

 Tegelikult kaotamises ka mitte, aga kui asi juba kadunud on, mu tõenäoline selle leidmine töötab visaduse ja loogika, mitte tähelepanelikkuse peal.

 Mingi parema poindita kui "mul oli tennis kadunud, wtf!!!" jutt.

 Muidu tuli mul eile ka tagasi see imeline tunne, et TÕESTI pole oluline, mida teised arvavad, loeb ainult mu enda arvamus. See on nii hea tunne - aga tänaseks on ta jälle läinud, paraku.
 Halb uni, sellepärast. Minu halvad uned ei ole õudukad (v.a. väga väga harva, kord viie aasta sees vbla), vaid mu sotsiaalse suutmatuse demonstratsioonid. Ahistustunne, "kas ma tegin üldse õigesti???", kui ma omast arust olen lahendanud mõistatuse, mille kallal teised päevi ja päevi pead murdnud - kuid miks siis ei tunnustata ja kiideta?! Ma tegelt ei lahendanud? Kelleltki küsida ka ei jõua, kõik kaovad enne, kui formuleerin! Ja/või inimesed, kes päriselus on mu kari ja turvaline keskkond, on unenäos suht heatahtlikud, aga ei pööra mulle tegelikult tähelepanu ega saa aru. Neil on omad asjad ajada ja mina või mu tunded ei tule meeldegi.

 Sellistest unedest ärgates on alati "aga äkki nii ongi? Nad ei armasta mind, on lihtsalt sõbralikud?!"
 Ma ei saa selle mõtte kummutamiseks ka oma inimtundmise peale loota, sest on kujukalt ja palju kordi selgunud, et too "inimtundmine" pole pädev.
 Ma hindan inimesi enda järgi, ent inimesed ei ole nagu mina.
 Peaaegu kunagi.




    8 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, maha äng, uned ja unelmad  

 


kolmapäev, 22. juuli 2020



   
Ma olen ju hea? Olen ju? Mis siis, et põllult herneid söön?! 



Väsinud.
 Käisin politseis ütlusi andmas oma kurva kutsikaloo pärast.
 Ise ei saa üldse aru, kuidas ma niiiiiiiii kriminaalselt juhm olin?! Kusjuures oleksin ma asja kaalunud, oleksin kohe aru saanud, et ei klapi. Aga selle asemel, et olla pimestatud "ma saan tonnise kutsika aint transporditasu eest? Tahan!" olin ma "ma saan kutsika! Nii lahe! Tahan!" ja täpselt sama pime, kui oleks isik, kelle arust paberitega koer on mingi eraldi väärtus.

 Üldse ei mõelnud.
 Aga noh - vähemalt on hulk samataolisi kuulutusi nüüd portaalidest maha võetud ja vast teised ei leia end niimoodi hunnikust kui mina.

 Väsinud.

 Lisaks rääkisin K.le oma kurvast minevikust, KEA-st ja olen natuke jahmunud sellest, et aa.
 Kõik need korrad, kui mina andeks palusin ja end halvasti käitunuks pidasin, on kõrvaltvaataja arust teiste bläkid?
 Kui mõtlema hakata, olidki.
 Aga ma siiamaani polnud selle peale tulnud üldse.
 Et KEA ise oli mölakas, selle registreerisin ära, aga et tegelikult see polnud ka ok, et mu sõbrad temaga magasid või peaaegu magasid? Et ma uskusin teda (KEAd) ja neist halba mõtlesin, ei olnud ühepoolselt minu viga, vaid üleni lojaalsed ja minust hoolivad sõber-inimesed poleks temaga maganud, teda kabistanud jms? Vau.
 Hämmastav.
 Ma märkan teatud pointi.

 Kuigi pean tõdema, et ega ma ikka ise ka süütu olnud. Ma ühte sõpra ja KEAd ikka mahitasin kõvasti paar olema, sest siis olin ma ka nagu ... tähtis, jah? Mõjutasin nende elusid.
 Mul oli roll.
 Nii et nad mõni aasta olidki koos (ja elasid alguses minuga ühes korteris).
 Mis ma olen mingi masohhist v?
 Tegelt ei. Mu enesehinnang lihtsalt oli absoluutselt prügi. Ma arvasin täiesti siiralt, et minust üle kõndida ONGI ok, sest ma olen ju halb, laisk, liiga paks jne. Ja ega ma midagi head oma mahitamisega teinud, sest KEAd kõigi tema temaks olemise kiiksudega ei oleks tollal soovinud vaenlaselegi, sõbrast rääkimata.
 Aga ta oli nii krdi ilus, noh.
 Nii. Kuradi. Ilus.
 Muide, ta on siiamaani vist abielus naisega (toona tüdruk), kellesse ta meie kõigi kõrvalt kõvasti ja varjamatult armunud oli. Selle neiu eesnime esitähte L talle õlavarrele tätoveerimas käisin ma tal kaasas. Sest me olime ometi sõbrad!
 Korralik suhe algas neil vast 3 aastat hiljem, abielu ja lapsed tulid veel hiljem. 
 Kõik teised saavad kätte need, kellesse armunud on, aint mina mitte =P

 See pole hetkel isegi kibestunud tõdemus. Mul on lihtsalt hämming.
 IKKA.
Ja osa minust IKKA mõtleb, et ju ma siis pole piisavalt hea(tahtlik?). Ma küll röögin selle osa peale, et olen LIIGA hea enamjaolt, aga 100% ikka ei usu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, vanainimese heietused  

 


pühapäev, 19. juuli 2020



   
Mhmh 



Poega ei opereeritud. Tulime järgmisel päeval koju, õde ütles, et "küllap mingist toidust" ja epikriisis soovitati mitte süüa maasikaid, mureleid, grillitud ja soolaseid toite, mis tekitavad gaase.
 Ma olen 99 ja komad takkajärgi % kindel, et see ei olnud toidust.
 Ei olnud kõht lahti, ei oksendanud, lihtsalt jube valu.

 Aga ausalt - pohh. Poiss on nüüd reibas, elus ja rõõmus? On.

 Ta on analüüsitud ja monitooritud-ultrahelitud-jälgitud ja 30 tundi söömata olnud? Ehk siis tunnistatud suhteliselt terveks (head analüüsid, head jälgimistulemused), kõhn ja rõõmus? On. Kusjuures ta ei ole isegi väga näljane, mis arvestades, et ta on viimase nelja kuuga kasvanud umbes 10 cm, viitab, et midagi ikkagi oli väga viltu. Esialgu olid nemad seal haiglas samuti arvamusel, et pimesool - lihtsalt ... siis läks tal valu üle.
 Nagu wtf?
 Läks lihtsalt üle?
 Kas tasub opereerida poissi, kes on suht rahul, suht rõõmus (ilmselt isegi väga rõõmus, sest nii hea hakkas, kui valu lõppes! Jumalik!) ja kelle analüüsidel ka midagi viga pole?
 Nii et nad jälgisid ja siis saatsid koju.

 Muidu ta sööb nagu ... teismeline poiss kohe!
 Minust kolm korda rohkem igal söögikorral + suured näksimised söögikordade vahel.
 Aga need 30 tundi söömatust polnud talumatud.Ja pärast ei langenud ta toidu peale nagu kehastunud nälg, vaid sõi natuke ja siis enam ei söönud. Polnud indu.

 Mina olen väsinud. Mitte lihtsalt et mul oli poeg haiglas - mu poeg oli haiglas teises linnas, mina autota ja raudteel on remont, nii et asendusbussid + rong ja need kuradi asendusbussid ja internetigraafik EGA ka bussipeatuses olnud graafik kattunud. Eile läksin teist korda haiglasse, nüüd juba teda ära tooma. Kui olin järjest kahest bussist maha jäänud, sest kes kurat on 13 minutit varem peatuses valmis?! mõtlesin, et pohh, ma lähen jala. Ma pean jõudma vaid järgmisse rongipeatusse, kuskil oli viit, mis ütleb, et selle asulani on 2 km, see pole ju raske teekond?
 V.a. et teekond oli pigem 3 (või 4) km ja kogu aeg paistis lõõskav päike, sest esimene buss, millele sihtisin (ja mida olemaski polnud bussipeatusegraafiku meelest) pidanuks minema 11.47.
 Asusin teele Valingu poole kuskil 12.30.
 Kõige hullem aeg päevast.
 Edasi läks üha halvemaks ja halvemaks. Õhtuks olin erinevatest peavalutablettidest, magamatusest ja kogemustest täiesti umbe jooksnud. Nii et kuigi nüüd olen üleni uimane ikka, et pea enam ei valuta, on nii hea, et ma ei kaeba mitte millegi üle.
 Lähen magama tagasi. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, lapsed  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 17. juuli 2020



   
Lühike 



Nii palju on juhtunud, et eriti ei jaksa seda üles kirjutada.

 Lühidalt:

 * üritasin saada "tasuta kutsikat armastavasse perre" ja kui olin maksnud 300 euri (tasapisi summa kasvas, algul oli juttu 160 transpordi eest Helsingist Tallinna, siis sai sellest 200, siis "transpordifirma mailis" 250 ja lõpuks taheti, et paneksin "ülekantava summa" lahtrisse 300), taipasin, et ilmselge skämm ja kui loll ma olen???
 Taotlesin pangalt raha tagasi. Näib, mis saab.
 Moraal petturitele: ei tasu ahneks minna, märklaud närib läbi.

 * mu poeg täna hommikul nuttis, halas, värises ja HALAS ja kui ma pimesoolepõletiku kahtlusega ta kiirabiga haiglasse lasin viia, osutus mu diagnoos õigeks. Kuna nad said väga ruttu jaole ja pojal hakkas hea, nad analüüside ja kliinilise pildi järgi veel vaatavad, kas opereerivad või ei.
 Noormees tellis haiglasse raamatuid, sest "ma pole üldse telefonipoiss ja siin ei ole midagi muud teha, kui lugeda".

 * kandsin sooja ilma tõttu palja seljaga pluusi. Kaks meest (eraldiseisvad, 6 tunnise vahega umbes) tegid juttu, imetlesid tätokat, üks tahtis telefoninumbrit, teine arvas niisama, et saaks mõnikord kokku, teeks mõned õlled.
 Kurat. Oli meelitav ja samas no way ma neid iial enam näha tahan!
 Ja täna on mul mentaalselt niigi raske, kurat, vaja veel, kurat, suhelda ka???

 * Rongis üks silma järgi umbes kuuekümnene proua rääkis teisele, kuidas ta oli lastega (õpetaja?) ekskursioonil, tagasitee rongipeatuses ja ühel poisil tuli janu. Küsis siis temalt (proualt), mis saab, mis teha. Tema küsis lastelt, kas kellelgi on veel vett alles?
 Ja üks tüdruk võttis veepudeli, keeras korgi pealt ära ja kallas maha.
 Sest "minu oma".
 Kaheksa aastane.
 Prouad olid tema käitumisest sama šokeeritud kui minagi.

 * Palav on. Tahan aint pead külmaveekraani all hoida. Homseni suht võin ka. Siis haiglasse tagasi. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, lapsed  

 


neljapäev, 16. juuli 2020



   
Kokkuvõte 



Olen suht uimane avastamast, et mu tundlikkus võõraste inimeste osas on teravam ka vaenu suhtes.
 Seda ma teadsin, et ma kuidagi armastan kogu maailma (v.a. need üksikud, keda ei armasta) ning teised sedasi ei armasta. Kuid iseenesestmõistetav ju, et ma nördin, kui võõras inimene mind halvaks peab ... ja et TEISED ÜLDSE EI NÖRDI seepeale?!?!?! oli mõnevõrra üllatav.
 Ma ei saanud jumala tükk aega aru, miks mu reaktsiooni ebaadekvaatseks peeti.
 Aga jah, kui on ebanormaalne vihastada, sest mind peeti halvaks, vihastada nii, et silme eest hägune ja paar nädalat hiljem pole sellest vihast ikka veel üle poole kadunud, siis on mu reaktsioon tõesti igatepidi üle võlli.

 Arvasin, et asi taandub sellele, kas mul on ÕIGUS vihastada ja ma leidsin, et no kuulge - tunded ei saa valed olla, muidugi on mul õigus!
 Aga kui enamik inimesi ei vihastaks selle peale? Nagu ei ole ka saba jalge vahele tõmbamise reaktsiooni, neid lihtsalt ei huvita?
 Vahemärkus: kunagi Rents kirjutas, et ta ei viitsi kommentaare kustutada üldjuhul, sest teda lihtsalt ei huvita, ainult väga äärmuslikud lähevad.
 Ja ma siiamaani imestan ja imetlen, kuidas sedasi saama.
 Sest mind haavavad isegi selgelt idioodi kirjutatud negatiivsed kommentaarid. Mul tuleb: "Issand, inimesed on ka sellised! Miks, MIKS?!" ja ahastus ja valu.

 Inimesed on erinevad.

 Mhmh, veel üks mantra, mida ma endale üha kordasin, et meelde jääks ja selgeks saaks. Mille ma viimasel ajal olen ära jätnud, sest peaks ju ometi selge olema juba?
 Ei. EI ole.
 Maitea, andke mulle andeks (ma ei ole irooniline praegu!), et mul nii tugevad tunded on võõraste pihta? Ka vihased tunded?
 Ja vbla on ka natuke arusaadavam, miks "keegi ei armasta mind" (noh, v.a. need mõned, kes armastavad) minu jaoks kurbus on? Et mul TÕESTI on raske endale õpetada, kuidas ei ole oluline, mida Teised mõtlevad, loeb ainult endale meeldimine? Et minu jaoks oli TÕESTI tohutu vaimne edasiminek, kui mul rohkem pohhui olema hakkas?
 Et kui ma nutsin kägaras pesumasina ees põrandal, sest teen, mis ma teen, ikka alumine naaber minuga rahul ei ole, siis see oli mulle päris tragöödia, ja hetk, kui ma kaela õlgade vahelt välja sirutasin ja sõnastasin: "Suva, ma tegin oma parima. Kui ta rahul ei ole, TEMA probleem!" oli päriselt ka võit?

 Kokkuvõte: ma kipun võõraste tahtest ja arvamusest hoolima liiga palju - mitte liiga vähe. Ma ei küsi mitte seepärast, et kardaksin "ei-d", vaid seepärast, et kardan inimesi olevat nagu mina ja üle oma piiride ütlevat "jaa, muidugi!", sest ega nad mingid nõmedad ju enda silmis olla taha! Ja seega on mul vähe teha kõiksuguste "isekas tõbras, mõtle teistele ka!" süüdistustega.
 Sobiks: "Lase teistel oma otsused ise teha! Sina ei vastuta! Pole sinu asi!"

 ... ja mul on väga väga raske olukordades, kus mina olen enda arust hea olnud ja IKKA saan sõimata.
 Mul ei tule: "Ach, ok, tema asjad, ma teen siis tema moodi," mul tuleb: "Ma teen niigi kõik, et hea olla, aga tema arust ikka ei ole?! Kurat, siis ta on ise tõbras!!!" 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, meta, sotsiaalne alaareng  

 


laupäev, 11. juuli 2020



   
Elu on võitlus - vähemalt kui oled mina 



DISCLAIMER: see ei ole depressiivsuse tundega kirjutatud, lihtsalt üle-eelmise posti all oli kommentaar, mis pani mu mõtlema. Läksin keevaliseks lausa.
Siis lugesin Tilda viimast kaitstud postitust - ma ei tea, vbla ma ei tohiks seda öeldagi, sest kaitstud ju? - ja olin VÄGA wtf.
Läksin veel keevalisemaks. 

 Krt ...
 Ma ei tea, kui palju selleks aega läks (või kas ma olen äkki varem ka sama asja avastanud?), aga sain aru, miks ma jutlustan "tee, mis tahad" õigust.
 Sest minu jaoks on elu kannatus ja kui ma teen, mis ma tahan, on vähemalt vähem kannatus ja rohkem päikesehetki.
 "Tahtmine" minu maailmas ja peas on "et oleks mingi asi, mille nimel elada".
 Sest elu (minu meelest, minu maailmas) on kannatus. Elu iseenesest ei ole mõnus, ainult vahel, kui jubedalt veab, lööb korraks "oi, võib elada küll, see on lahe!" ette. Aga seni on see alati üle läinud.
 Ma olen 40. Ütleme, 5 aastat senisest elust (heldelt arvestades) on päriselt head ja mõnusad olnud.

 Ehk "ma tahan" = minu teadvuses "see tundub nagu hea põhjus, miks elada".

 Kui ei ole jube hästi, et oled, ONGI halvasti. Üks võitlus teise otsa päevad läbi. Elada, et kogu aeg pingutada? Oh taevas ...
 Kui elad, ongi juba hästi, sest noh: elad? Oh taevastaevas ja issapüharistike!

 Nii teistmoodi taju ...
 Ei, elada on ses mõttes hea, et saan ise otsutada, kas elada või surra. Oleksin sündimata, ei saaks otsustada. Aga et elu on hea, sest elada on ju hea igal juhul?
 Oeh ...

 Mul on kaks seisundit, mil on päriselt hea. Üks: kui enne on olnud nii halb, et kontrast võtab jalust maha.
 Pärast peavalu lõõgastus. Kui depressiooniravimid peale sain ja need toimima hakkasid. Iga kord tunnike, kui oli PMS ja veri siis tilkuma hakkab ja mul tuleb: "Oo, maailm polegi nii hull!"
 Ja teiseks "kuid niimoodi tunda, et unustad enda" ehk siis kui maru armunud olla päris inimesse, kes sellele vastab.
 Peale sünnitusi oli ka, aga see läheb esimese punkti alla.
 Osaliselt ikka esimese punkti alla: kui olen HULLULT rabelenud ja maailma paigast tõstnud ja siis on resultaat.
 Siis on ka hea.

 Muidu ongi ju elamine lakkamatu sära ja saavutusteta võitlus? Sul ju samuti? Teenid raha, et ellu jääda, koristad kodu, et mitte sita sisse uppuda, pesed pesu, teed süüa - ja see ei lõpe kunagi? Vähemalt kuni elad. 
 Isegi mina, kes ma teen ainult asju, mis toredad, kuna olen õppinud kõike, mida teen, endale toredaks looma, IKKA võitlen lakkamatult ja vahel on nii väga vaja panna pea kellelegi sülle ja lasta kellelgi teisel vastutada ... ainult et pole seda kedagi teist. Aidatakse küll, aga vastutan ikka ja alati ma ise.
 Võitle edasi, naine!
 Ja kui ma siis tahan teha, mida tahan, olen PAHA. Kurat, ma tahan endale põhjuseid, miks see võitlemine ära tasuks, dohh! Ellujäämine iseenesest ei ole põhjus!

 Aa, et uneaeg ka?
 Jah, head uned täiega on põhjus elada. Aga kui uned ei ole head? Kui uni on halb, ärkad üles, ja saad aru, et nii ongi? Või veel hullem, uni oli halb, ärkad üles ja TEGELIKULT ON VEEL HALVEM?!
 Ei ole tore.

 Selle jutu mõte ei ole: "Mu elu on nii halb, sest ma olen mina, ma sinu arvelt ju võin õnnelikum tahta olla, isegi kui sina ei taha mulle headmeelt teha!?"
 Aga on küll: "Las ma olen, nagu ma olen! Nagunii teen oma parima, teistmoodi elamine oli veel hullem, ela sina oma elu, mitte ära püüa mind ümber kasvatada!"

 Ma võin küll tahta, et mul hea oleks. Et elu oleks vähem kannatus ja rohkem midagi muud.

 Aga teemal "inimesed ja asjad" ehk krt, blogivaidlus v, Tilda?! olen juba kirjutanud.
 Ei, ma ei kiida heaks varastamist. Eriti kui varas võtab rohkem, kui vajab (kui sul on hädasti kreemi vaja ja teisel on kreeme igavene hunnik, oleks ok tema käest üht endale küsida - aga ma mõistan, et lapsed kardavad tunnistada, et nad ei saa midagi muidu, kui teiselt paludes).
 Aga kui ma kütan sauna, ma päriselt ka arvaksin, et teised võivad seda kasutada. On ju isegi tava, et helistada tuttavad läbi: "Kle, sa sauna tahad, ma kütsin just?"
 Ja kui mul oleks tube rohkem kui mina + poeg ja 2 tuba, võtaksin kasulapse.
 Ok, ma tahan lapsi, aga ma olen ka "üksikemade kommuun ftw, üks käib tööl ja teine hoiab seni mõlema lapsi!" usku nt.
 Sest miks tühja pinda hoida?! Ma ei saama aru. 


    145 kommentaari:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, sotsiaalne alaareng  

 


kolmapäev, 8. juuli 2020



    
Klapib 



Paar päeva tagasi nägin äärmiselt ebameeldivat und (phmt sellest, kuidas ma olen vana ja igav ja kogu mu ülejäänud elu on nagu Koit Toome ja Tanel Padari uus muusika - no et vana polnud hea, aga uus on aint selle vana mittehea kordamine ja seega veel halvem, sest pole isegi natuke uudne enam) ja olin kaks päeva kehvas tujus. (Ainult kui meelde tuli, et vähemalt elukoht on olemas, oli naeratamistunne.)
 Täna nägin helgeid ja hiljem ka tulevikkuvaatavaid unesid (esimeses olin mingil "5 aastat tagasi tegime seda, teeme kokkutuleku!"-üritusel ja seal LADEMES inimesi rääkisid mulle, kuidas ma jätsin neile sügava mulje nii oma jutu, välimuse kui lihtsalt olekuga, teisest ei mäleta muud kui head tunnet, kolmandas olin teismeline, kes oli kohtunud laheda poisiga ja me tegime igast asju. Nagu mitteseksuaalseid asju, otsisime üles mingi ebameeldiva tüübi, kes oli teiste eest kadunud, ja siis valvasime teda, et jälle ära ei põgeneks näiteks), nüüd on nii hea olla.

 Muresid pole, kõik on nii hea!

 Unenäod on vägevad. Mõjutavad mind edasi ka siis, kui ärkvel olen. Mõjutavad MITU PÄEVA, kui öösel midagi uut ja eredat ei kogenud.
 Jap, unenäod ja kunst-kirjandus-misiganes on oksad ühest tüvest.

 Ilm on hea. Lapsepõlves oleks see küll "mis niisugune ongi tänavune suvi või?!"-sildi külge saanud, aga esiteks ma ei mäleta lapsepõlvest mitte ühtegi korda, kus juunikuu oleks nii leitsakuline ja kuum olnud kui tänavu, ja teiseks: natuke olen vananedes ikka õpppinud ka.
 Kui on jahe ja sajune, saab tuppa varjule ja kampsun aitab.
 Kui on kuum, aitab ainult ujumine, kelder ja poodide lahtiste külmriiulite vahel püsimine. Aga kuna ujumiskohta või poodi tuleb ka minna ja oma parasjagu elatava maja keldrisse pole ma viimased 6 aastat umbes asja teinud (ehk siis puudub harjumus seal käia ja ma ei ole kindel, kus võtmed on), on kuumaga selgelt palju raskem.
 Tore ilm on.
 Lihtsalt veidi märg.

 Kuigi juba neljas pöörane vihmahoog täna akna taga. Aga ma käisin koeraga õues enne, kui need algasid, ja nüüd on veel aega!


Sellest lihtsalt ei piisa, et elu nautida!
 Seni teen süüa.

 Mulle meeldib süüa teha. Ja kirjutada. Ja koeraga jooksmas käia. Ja ujuda. Ja toidupoes käia. Ja oma pojaga suhelda (tütrega ka, kui teda antakse, aga mul ei ole üldse ahistust,et vahepeal ei saa - ta on mujal õnnelik? Väga hea!!!) Ja tegelikult meeldib mulle isegi tolmuimejaga võtta, harjaga põrandat pühkida või pliiti pesta vms, kui seda pole palju korraga ette nähtud, vaid natukene.
 Mulle meeldib lugeda ja internetti läbi lugeda ja vahepeal mõned kehalised harjutused teha. Mulle meeldib virtuaalkontakt toredate inimestega (eriti kui nad mind tunnustavad) ja civvi mängida, mulle meeldib nõeluda (katkisest esemest, mida keegi ei vaja, saab taas vajaliku ja kasuliku!) ja üldiselt üldse tunne, kui mingi puzzletükk maailmast sobib täpselt sinna auku, kuhu vaja.
 (Muuhulgas viimase pärast olen kõige rohkem ahastanud, sest kui mulle tundub, et mina ja see või too mees sobime täpselt üksteisega, kus ühel on lohk, seal teisel on muhk, just hea - ja tema meelest üldse ei ole nii ja ma olen: "Aga .... aga ... aga kuidas siis nii? Kas ma tajusin siis nii mööda?!", on see IGA KORD õudne ja jälle avastada, et ma olen väga imelik puzzletükk, kellega ei sobigi keegi, on ikka veel raske.)
 Ja kõik need asjad täidavad mu päevad - ja ma olen aina NII VÄSINUD:

 NII VÄSINUD!

 Aga jah, kõige enam meeldib mulle tunne, et mingi puzzletükk sobib täpselt. Elus, maailmas. (Päris puzzlesid ma ei armasta ÜLDSE. Mulle ei meeldi, et kannatlikkusega saab KINDLASTI pildi koku, mulle meeldib just see määramatus, et on pea lõputu hunnik tükke ja keegi ei tea, mis kokku peaks tulema - aga vahel miski ikkagi klapib täiuslikult!!!!)
 Seletab, miks ma tahan ära anda kõik "tellisin, aga pole päriselt  minu suurus"-asjad, lastele väikeseks jäänud asjad, mida-ma-ei-kasuta esemed ja miks mul on: "ISSANDJUMAL!!!! MIKS SA NII TEGID???!" kui keegi viskab täiesti korraliku monitori ära, sest no tal oli uut vaja, kunstnik ju, ja ta ostiski uue ning parema.
 Kui ta oleks selle ära andnud soovijale, keegi oleks oma ellu saanud rõõmu ja too kunstnik ei kaotaks midagi, sest ta NAGUNII tahtis uut monitori ja ostiski selle.
 OEH.

 Muuhulgas meeldib mulle ka "mul on pisike prügi käes, sul on prügikast, asjad klapivad!" näiteks.
 Ja kui tema meelest asjad üldse ei klapi, sest see on TEMA prügikast, kuhu võõrast prügi mitte sugugi ei taheta, mul on: "AGAGAGAGAGA  K U I D A S nii saama üldse?!"
 Sest minu jaoks on elu puzzle ja ideaalis peaksid kõik saama selles koha, kus just nende andmised ja võtmised tasakaalus on, iga klappimine on võit maailmale ja jee.

 Ja nende jaoks ilmselgelt ei ole. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: koerakaka juhtum, maha äng, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 5. juuli 2020



   
Kiindumisest 



Poeglaps loeb "Härjapõlvlaste kaitseala".
- Siin on tiiger! See raamat on päästetud, siin on TIIGER!
 Mina mängin Civilizationit ja muhelen mahedalt.
- Tead, kui mulle pakutaks tehingut ja ma teaksin, et suudan tiigrile head kodu pakkuda, ma võtaks kohe tiigri Totoro asemele!
 Jäin mõtlikuks.
- Aga võibolla tiiger üldse ei armasta sind nagu Totoro? Ei ole sinusse kiindunud?
- Oh, armastab küll. Aga kiindumine ... ma armastan sind, kuigi ma ei ole sinusse kiindunud!
 Olen jahmatusest segane. Kiindumine on ju lahjem vorm armastust, eks?
- Ma ei ole kindel, et sa tead, mida kiindumine tähendab.
- Olgu. Mida kiindumine siis tähendab?
 Püüan mõtet kokku võtta.
- Nooh, see on ... kui sul on halb kellestki eemal olla kaua aega, kui ühendust ka ei peeta. Et sa lihtsalt tahad selle isikuga koos olla.
 Olen endaga päris rahul, tuli õige välja.
 - Jah, ma ei ole sinusse kiindunud. Isegi kui sa haiglas olid, mul polnud midagi erilist! (leebelt, nunnutavalt) Sorry, kui see sind nüüd solvas.

 Ma ei olnud solvunud (armastab ju!), aga jäin mõtlema.
 Miks ma ei saa aru, kuidas surm on kurb?
 Miks ma ei mõista, mis krt on koduigatsus ja pole seda iial tundnud - vähemalt mitte muu koha kui Karksi suunal?
 Ma vist .... ma vist ka ei tunne kiindumust. Ei saa arugi, mis see on. Mul ei ole raske suhteid lõpetada, kui need minu jaoks ei toimi. (Kui toimivad, on teise poole lõpetamist küll raske taluda!!!!)

 Rääkisin K.ga (kes on ka autist, dohh).
 Mhmh, ka tema ei tunne kiindumust.

 Mis ma avastasin praegu ühe autismi sümptomi v? Et hoolime küll, peame kalliks ja hindame - aga kiindumust ei ole.
 Nagu ÜLDSE.
 Kui ma armastan inimest ja ta on õnnelik kellegi teisega kuskil mujal, mul ei ole mingit probleemi armukadedusega. Nagu 0. Rongimees elas ju 5 aastat oma naisega õnnelikku elu, kuni mina temasse muudkui armunud olin, aga see ei olnud mu meelest kuidagi halb. Vastupidi. Ta on õnnelikus suhtes, nii et hea!
 Mul on probleem ainult siis, kui minult ära võetakse (aeg, tähelepanu, sõbralikkus, hoolimine, komplimendid jne).

 Pole üldse kurb, et keegi teine ka saab, et keegi VEEL õnnelik on - ainult võit ju? 
 Ilmselt sama asi - kiindumuse puudus. Võimetus tunda seda erilist sidet, mis olekski eriline.
 Mul on lihtsalt: mhmh, koht. Mhmh, inimene. Kui on soe ja kuiv ja keegi ei sega, pohh, mis koht just. Inimeste osas aga olen väga kriitiline, ükskõik, kui ammused head sõbrad oleme.
 Mul ei ole sinuga praegu tore? Ok, kui kahe kuu pärast ka ei ole, tühja see eluaegne sõprus. PRAEGU loeb!
 Teatud mõttes mul ongi kergem pidada neid pika-maa-tagant sõprusi, kus kohtutakse kord aastas või sedasi.
 Teatud mõttes on muidugi jube ja mitte-tegelik olla, kui mitte kellegagi igapäevaselt sidet ei pea.
 Ütleme, need on erinevad funktsioonid suhtetes: iga-päev-messengeris veenab mind, et olen olemas, olen oluline teistele ja jee. Aga samas kui need kontaktid, see loba ei ole mulle TORE, ma tõmbun eemale ja lahutan inimese oma elust maha - ja ses osas on mittelahutamisekindlam minuga MITTE sageli suhelda.
 Mõtlen, et ta on tore, ta on seal kuskil, ja jee.
 Sest kontaktivabalt ei saa inimene mulle pinda käima hakata, dohh.

 Ja kõik see "tahan olla vajalik" - sest minu peas minu maailmas ei tahetagi olla kellegagi lihtsalt niisama, sest ta on tore. Pole olemas! Nii tore konkreetselt just minu jaoks olla, et temaga on parem kui üksinda, on ikka VÄGA raske!
 No ja mul kellegi teise jaoks ka, sest kõik on ometi ju nagu mina =)

 Kui inimene vajalik ei ole, ollakse omaette ...
Ja mu täielik lojaalsusepuudus ...

 Oi. Hämmastav. Kui keegi selle teemaga tegelevatest teadlastest luges praegu seda postitust, ehk keegi viitsib oma elu pühendada (see ei ole kahjuks nali) uurimisele, kas nii on? Kas autistid ei tunnegi kiindumust või me kolm oleme lihtsalt juhuslikult sellised? 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: lapsed, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 3. juuli 2020



    
Kehaline ja vaimne .... jälle 



Nüüd, kus aju on vaba painest "kus krt ma elama hakkan", on seal ruumi igast muudeks asjadeks. Regasin poja jalkatrenni näituseks.
 Mitte et ma varem ei oleks saanud seda teha, aga ma ei suutnud end sellele mõtlema sundida. Kas mul on selleks raha, kust ta käima peaks, kas ta jaksab, kas ta JÕUAB ajaliselt, kas ...
 Üks asi korraga.

 Kõik nüüd märgatud valgused ja lõhnad on kuidagi kergemad, rõõmsad ja puhtad, varjutamata  nimetust mõrudusest ajus taustal.
 Nii kerge on!
 Kui koer puberteeditseb (ikkkka, mhmh, tänan küsimast - just väsinuna), pole mul "see ka veel!" vaid "ohjah ... no mis teha. See käpp, mis küünistas palja nahaga käsivart, oli päris ebameeldiv!"

 Jah, ma üritasin hetkes elada ja muidu olekski olnud määratult palju halvem. Otseselt hirmus. Praegu oli ... pisuke pinge taustal, aga ei midagi hullu.
 Aga et isegi hetkes elamises oma parimat tehes ei tulnud mus sellist meelekergust, et nüüd murrangutunnet poleks, andis mulle idee.
 See ei ole sügavalt läbi mõeldud (veel), aga siin ta on:

 Või noh. Tundub hästi banaalne ja tobe, kui nüüd kirja panna. Nagu - mis krdi uudismõte see mul nüüd ongi, et tõsine õnnetunne inimeses eeldab, et on hästi nii füüsilise maailma (elukoht, söök, turvalisus) kui vaimsete asjadega (siin-ja-praegu, keegi-pole-süüdi, kõik-on-korras-ja-saab-korda jmt)?
 Aga mulle tundus see uudse ideena veel 10 tundi tagasi.

 Olgu, minu mitteuudne mõte: inimene ei kipu olema õnnelik, arendades neist (füüsilised vajadused ja vaimsed vajadused) vaid üht. Ta võib arvata küll, et vajakajäämine pole seal, et teine maailm arendamata, vaid "kui seda oma asja piisavalt teen, siis sellest piisab" ja vaja on VEEL ROHKEM RAHA ja VEEL PAREMAT JA ILUSAMAT PARTNERIT või ka "miks see mind häirib? Pole veel piisavalt valgustunud järelikult, tõelised meistrid ei lase end sellest häirida, et näevad näljast nõrkenud lapsi!" ja "see ON hästi, et mul on tõbi ja valu ei lase magada, see ON hästi, et teistel mu ümber on seesama tõbi ja mingit ravi ei ole, valu läheb järjest suuremaks, kuni surm meid vabastab, ooh, aga see on nii valus, et ma ei suuda seda veel päris heana ikka tajuda ...", aga - sellest lihtsalt ei kipu piisama.
 Mõnedel VÕIB piisata, inimesi on jube erinevaid, küllap on ka ühest valdkonnast kõige leidjaid - aga ÜLDJUHUL ei piisa.

 On mõlemat vaja arendada, et hea oleks.

 Ses osas on eriti vaimsete asjade koolkond julm: kui sul on mingite kehaliste asjade pärast halb, pole sa nende meelest järelikult veel piisavalt vaimselt valgustunud, rühma rohkem! Pinguta rohkem! Kui su eesmärk on mitte pingutada (mu lemmik-vaimne-koolkond), siis selgelt sa ei suuda seda veel õieti, lõdvestu rohkem ja paremini! Veel paremini!
 Füüsiliste koolkond on omaks võtnud, et natukene meelerahu on ikka tarvis, et tasakaalus ja rõõmus olla, aga vaimne on ikka "kui sind härib see hull lakkamatu valu, sa pole veel piisavalt kõrgel tasemel vaimselt! Kui oleksid, siis sa ei valutakski!"

Ma arvan, Maslow püramiid ei puuduta tegelikult seda, KUIDAS vajadusi täita, jah? Just.
 Neid ei saa täita ainult ühel tasandil, tasandeid on mitupalju, aga vaimne ja füüsiline on siiski hea rohmakas jaotus.
 (Et seks on tema püramiidis baasvajadus, ütleb Maslow freudistliku hariduse kohta juba liiga palju - ei, seks EI ole alusvajadus, krt! Vähemalt mul küll mitte.)

 Et siis: minu mõte on, et kõik, KÕIK vajadused vajavad täitmiseks KAHTE poolt - füüsilist ja vaimset. Et on hulk vajadusi, mille füüsiline täitmine nõuab phmt tingimata  ainult seda, et alumine püramiidiaste oleks ok, edasi piisab mõtlemisest, ei tähenda, et poleks kergem, kui lisaks mõtetele veel midagi on. Midagi füüsilist.

 Millega mina üha ja üha jamas olen: isegi kui mul ON see midagi füüsilist, ma ei oska sageli seda ära kasutada ja tunnetada vaimselt.
 Ma ei taha end jälle ise ära kaetada, nagu Sophie "Howli liikuvas kindluses", öelda endale, et olen ilutu ebaõnnestuja, kes ei meeldi kellelegi, ja siis tunda ja käitudagi nii. TUnduda ka teistele selline. See on karm ja enda suhtes mõttetult lõhkuv tee.
 Aga öelda endale ikka ja jälle, et kõik saab korda, ära põe, kõik on hästi, on niiiiiii palju raskem, kui mul on tegelikult ebakindlus tuleviku suhtes ikka sees.
 Niimoodi mõeldes ja seda endale korrutades oli parem oodata mingit positiivset lahendit (sest TEHA ma rohkem ei saanud, kui ma juba nagunii tegin), aga nüüd, kui see lahend viimaks tuli, on nii palju vabanenud energiat sehen!
 Kõik see enda muretsemast takistamise ja vabalt võtma ergutamise energia sai korraga vabaks ja oh, nüüd on nii kerge! 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng  

 


kolmapäev, 1. juuli 2020



   
Kõik on hea 



Isver, kui väsinud ma olen
 Aga kõik saab korda.
 Mulle pakuti linna poolt teist korterit, kus on ka kaks tuba, köögis, mida on 8 ruutmeetrit, pole üldse midagi - nagu põrandat ja kraanikaussi ka mitte, pliidist rääkimata - aga kui te lubate, siis ma kulutaksin te korterisissemakseraha suures osas selle peale, et teha endale Keila linna antud üüripinnal kena elamine.
 Kui ma nüüd saan mitu (üle kahe) kommentaari, et parem mitte, ma tegelikult oman ka varuvariante, aga see tundub hea koht, kuhu raha panna siiski.
 Sest põhiosas on korter hea asukoha peal, keskküttega ja tänapäevaste akendega ja no - sinnna saab koeraga ka kolida. Ning linn pakub tähtajatut üürilepingut ja pole ette näha, et nad sattuvad nii hirmsasse finantshätta, et üritavad seda maha müüa.
 See naine, kellega jõe ääres kohtusin, tundub tohutult abivalmis. Ta vaatab, kas saab mu poja suvel veel tööle ja üldiselt on mul tunne, et TÕESTI jagab matsu. Keila linn on teda (puudega lapse ema) tööle võttes midagi väga õigesti teinud. Huvitav, kas saab kuskile kirjutada, et ta on nii tore?
 Nagu TÕESTI hoolib.

 Ehk siis: kõik saab korda.

 Lisaks sain kirja Vikerkaarest, et nad avaldaksid heal meelel mu Südameloo, kas ma homseks-ülehomseks jõuaksin läbitoimetamise üle vaadata?
 Mis on täiesti ootamatu. Ma kunagi enne koroonat saatsin neile, ent kuna tagasiside puudus, lülitasin ajus välja lootuse, et see võiks kunagi tulla.
 Ja nüüd äkki, nii järsku!
 Ei, mulle sobib. Mulle meeldib ikka ajuti midagi avaldada, muidu ei usu ise ka, et kirjanik olen.

 Kuigi inimesed tunnevad ära, wtf. 

 Käisin täna ka koeraga ujumas. Välja loodusesse, ja kuna on suvi, siis vette samuti. Sest kui ka muljeid ja infot on liiga palju ja midagi teha ei taha, miski ei maitse, miski ei huvita, on tagasi tulles ALATI parem. Mingi selline koht puhkab, mida ma teisiti puhata ei oska.
 Kummel lõhnas, kui Totoro selles tuustis ja osa ära murdis, hiljem lõhnasid kibuvitsad ning no nii suvi! NII SUVI!

 Inimesed vaatavad Totsikut hellalt, kui ta minuga koos ujub. Tahavad rääkida ("Kas koer ära ei väsi?" "Ta nii kenasti ujub, hoiab silma perenaisel peal, jah?") 
 Kuskil nädala eest ujusime taas Keila jões väikese jalakäijate silla suunas ja seal peal pildistati. Piltidele püüti väike lokkispäine tüdruk, kolmekümne ümber mees ja naine nii kenasti riides nagu suvepulmapaar. Mitte karjuv valge pitsivaht, aga pahkluudeni kreemijas siidkleit mõnede tikanditega ja hele triibuline ülikond, naisel lilled ka juustes. Ning väike blond karvane koer.
 Ujusin oma koeraga silla poole ja nägin, kuidas Totoro elevile läheb.
 "Kuule võõras kutsu, kohe tuleb minu kutsu välja," ütlesin sõbralikult.
 "Mis ta siis teeb, kui välja tuleb?" tahtis kreemikas kleidis naine teada.
 "Eriti ei midagi, tahab mängida. Aga ta teeb teid märjaks!"
 Selle pika jutu jooksul oli Totoro kaldale ujunud ja roninud kaldast üles väikese koera ja naise-mehe juurde, ning RAPUTAS. Vesi läks paarikesest mööda, aga napilt, ja nad mõlemad hakkasid naerma.
 Mina ujusin tagasi ja kui Totoro märkas (olin umbes kaks tõmmet teinud), et ma lahkun, kostis vingatus ja ta sööstis kähku mulle järgi ja mööda.
 Sest me ujume nii, et tema ees. Mulle ei meeldi küüniselised käpad, mis vehivad mu taga ja vahel pihta lähevad, kui koer kiiremini ujub kui mina.
 Ta ujub kogu aeg kiiremini. Nii ta saabki vahepeal kaldale sumada, seal pool minutit puhata ja jälle minu juurde tagasi ujuda..

 Kui aus olla, ma olen vaimselt nii väsinud, et ei jaksa veel päriselt kergendust tunda, et mul on elamiseks korter ka peale suve lõppu.
 Aga et ma enam muret ei tunne kuklas tagumas, on ka hirmus tore! 


    15 kommentaari:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, koerus, proosalaulik  

 


esmaspäev, 29. juuni 2020



   
10 päeva kassihoidmist 



Kass istub kraanikausikapil ja vahib mind süüdistavalt.
 Ma ei reageeri ka, sest KOLMANDAT korda poole tunni jooksul valada tühjaks ja täita puhta veega kruus kraanikausis oleks selge tunnistamine, et mind ei huvita mu enda mugavus, vaid ainult kassi tujud.
 Siis lendab kõrgel majast mööda lennuk. Kassi silmad lähevad kaks korda suuremaks, neisse ilmub unistav pilk ja ta jälgib mürisevat lennumasinat lummatult.
 Koerale meeldivad samuti lennukid, kuigi tema puhul on lennukilembus ses mõttes arusaadavam, et ta on ka linnufänn olnud juba väikesest saati ja kõik, mis lendab, huvitab.
 Ka kärbsed.
 Minu kodus kassi kärbsed üldse ei huvita, aga koer jälgib neid ning üritab kiirete pealiigutustega kinni napsata.

 Lisaks maitsevad kassile koerakrõbuskid (need, mis mu kunagine klassiõde tõi - ma vist pole sellest rääkinud? Tal muutus koer allergikuks ja et sellesinase kutsa kõrvad pärmseenest paiste ei läheks, tohib ta süüa ainult spetsiaalset allergikutoitu. Seega jäi perenaisel üks tosinakilone lahti tehtud kott koeratoitu üle. Kuigi me pole IIAL erilised sõbrad olnud, otsustas ta minult küsida, kas mulle võiks tuua. Võis ikka, nii tore! Ja need krõbud meeldivad väga nii Totorole kui ka Korpusele), mille tasakaaluks on, et koerale maitseb kassikonserv (mida kass ise eriti ei taha).

 Kassi saabudes ei teinud kumbki loom kuigivõrd tsirkust. Paistsid mõtlevat: "Aaah, see tüüp! Teda ma juba tunnen!"
 Ent koer siiski oli häiritud.
 Suhtus ja veidi suhtub kassi pisut kõhkelvalt, ei taha tast mööda minna pea poolt ning samas ruumis vähem kui meetrise vahega põrandal magavad kass ja koer on minu heldinud pilkude ning vaikse kudrutamise allikaks - s.t. sellist olukorda et tule üldse tihti ette, enamasti on üks ühes ruumis, teine teises ja kass üldse kuskil aknalaual või muidu kõrge koha peal.  
 Ja kui kass tahab, et koer mujale liiguks, istub ta tema kõrvale ja põrnitseb.
 Ma pole näinud, et Totoro üle minuti vastu peaks.

 Üldiselt ma ei näe, et kassi munadest ilma jäämine (tal on kassiaids, nii et mulle tundus ka, et pole ilus teda seda levitamas hoida ja valikud olid phmt kas kastreerimine või toaelu) väga mõjutanud oleks. Sööstab ikka ajuti mingi nähtava põhjuseta siia-sinna mööda korterit ning kraabib ennastunustavalt jalamatti. Võibolla on ta veidi leplikum krõhvitsemise suhtes (kui ei meeldi, kõnnib ära, mitte ei küünista - aga ka siis, kui küünistas, küünistas tegelikult hellalt, verd välja ei tõmmanud) ja on natuke vähem kärnas teiste kassidega kaklemisest. Aga kärnad ja kaklushaavad on ikka olemas.
 Ilus, sile, pehme ja paks on ta nüüd küll.
 Mitte jube paks, aga pigem siiski kerekas, mitte selline nälginud vare nagu vahepeal.

 Koer (räägime vahelduseks temast samuti) ajab ikka veel karva. Nagu - JUULI on peaaegu käes! Mis krdi "kevadine karvavahetus"?! Kusjuures suurem karvaajamine on möödas, ei tule enam midagi tuustide ja tortidena maha, aga lihtsalt KARVA, KARVU jääb igal sügamisel pihutäis kätte.
 Kas kuumus on põhjuseks? Kas koera keha mõtleb: "IKKA on palav, ajame veel maha!"?

 Ikka on palav.
 Mhmh.
 Aga vähemalt õhtul 7 paiku on juba hea olla. Arvestades, et vahepeal oli ka kell 21 liiga palav, edasiminek.
 Või on nädal pööripäevast edasi juba normaalne, et ööd on pikemad ja jahedamad? 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: kassus, koerus  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 26. juuni 2020



   
Oleme üldrahvalikud 



See ringkiri on tore.
 Sest ikka on põnev näha end läbi teiste silme.

Epp tegi algust, teised jätkasid ja küllap jätkavad veelgi, siin on minu vastusterida (veidi muudetud kommentaarist, mille algse postituse alla jätsin, sest uuesti kirjutades tuleb uusi mõtteid ja mõned blogijad, kes muidu polnud ajus esil, tulid kaaaa):

 Oled sunnitud veetma pool aastat asustamata saarel, muust maailmast ära lõigatuna. Sul on võimalik endaga kaasa võtta üks blogija. Kelle valid?
 Ebaaus teiste suhtes, aga Murcaga olen ma koos reisinud ja tean, et ta ei virise ja saab endaga hakkama. Murca.

Oletame, et sul on õnnestunud tol saarel ellu jääda. Aga rumala peaga lähed järjekordsele merereisile, satud tormi kätte, ja voilà! taas kord maandud asustamata saarel, ihuüksi. Seekord on sul võimalik endale seltsiks valida üks blogi. Jaa, mitte blogija, vaid nimelt blogi. Sinu valik on... ? Murca ikka. Ta küll kirjutab harva, aga tema vanu poste on ka rõõm üle lugeda. Kuidagi hoiab mind uskumas, et inimesed on seestpoolt suuuuuuured

Kellega blogijaist tahaksid üheks päevaks kohad vahetada?
 Eeeee ... Hundi ulg oleks lahe. ERITI kui ta on surnud. Saaksin kord surnud olnud naisest kaks korda surnud olnud naiseks. Peen värk. Aga kui ei ole, siis üksi metsas päevaks on ikka tore. Eriti kui enne sõitma ei pea, vaid toimub automaatne kehavahetus.

 Sul on tarvis Inglismaa kuningannale õhtusöök kokata. Keda palud kööki appi?
 Tähendab. Frieda võiks ju ise hakkama saada ja ma võiks talle abiks olla? Aaah, aga notsu! Jaa, see oleks lahe!

 Sul on vaja stiilinõu. Millise blogija käest küsid?
 Ma ei vaja seda iial.

 Sul tuleb asendada loomaaia lõvipuuri talitajat, abiks võid võtta ühe blogija. 
 Maitea, mis seal ikka nii väga teha on? Vaheuksed kinni, liha sisse, vaheuksed avada. Vbla natuke puuri ka kasida, kui lõvid taas vaheuksega eraldatud.
 Ja vaimustunud hääli teha, tasa, et lõvisid mitte segada, kui nad eriti nunnud on. Lõvid on suht-koht mu lemmikloomad.
 Nii et mul pole kedagi vaja, üksi on kõige rahulikum.

 Sa hakkad tähtsale kohtumisele hiljaks jääma lihtlabase hommikuse laiskuse tõttu. Et laiskus ei kvalifitseeru mõjuva põhjusena, vajad usutavat vabandust, head Lugu. Kes blogijaist võiks sind selle väljamõtlemisel aidata?
 Tähendab. Mina räägin ju tõtt!

Sul on võimalus ühe blogija isikliku elu kohta mistahes küsimusi esitada. Kelle valid?
 Ma ei taha kelleltki küsida midagi, mida ta ise rääkida/kirjutada ei taha ju!

Nimeta mõni blogi, mida sa oma blogrollis presenteerimast hoidud, kuid sellegipoolest teinekord salaja lugema hiilid. 
 See pole salaja, aga vahel loen Kauri blogi - tal juhtub põnevaid, mis siis, et lühikesi poste vahele, aga seda loodusvaadete paraadi ja sportlike tegude kirjelduste jada ma iganädalaselt jälgida ei viitsi.

 Millised blogid sind ärritavad?
 Ei ärrita miski, aga väga paljusid ma ei viitsi lugeda. Mul ei ole tunnet "oo, teistmoodi elutunnetus", mul on "hea küll, need on su teod, aga kus on mõtted?!"
 Mitte et ma kõiki mõtteid kirjutavaid isikuid loeksin, aga need, kes mõtteid ja tundeid teises-kolmandas-viiendas jaoks kirjeldavad, juba tüütavad mind. Mõtted on esmajärgulised, teod käivad nende juurde lihtsalt. Sest millegi PEALE peab ka mõtlema.
 Noh, ja on see blogi, kuhu ma isegi sisse ei vaata, kuigi ilmselt seal on vahel mõtteid. Sest ma ei tunne vajadust seda inimest oma maailma lisada.

Millised blogid sind vaimustavad?
 No need, kus ON mõtted, noh. Parem, kui minu omade suhtes natuke nihkes, aga kui on täiesti teistsugused, mul on ebameeldiv. Sest mis toimub inimese peas, kes NIIMOODI mõtleb, pole mitte põnev, vaid õudne.

Kõige ilusam blogija?
 Epp, puhtesteetiliselt ta vist ongi kõige-kõige.
 Kuigi Murca on ka valusalt kaunis ja Rentsil on imelised lihased ja juuksed ja kui ma korra tikrit nägin, jätsid tema õlad mulle kustumatu mälestuse, ja karikate emand ja Aweron ja ... kamaan, blogijad ongi ju ilusad?

Kõige ausam blogija? 
 Mina vist =P

Kõige mõistlikum blogija?
 ma ei kipu väga mõistlike inimeste blogisid jälgima, aga neist, keda jälgin, vbla  Lauri.

Kõige hingekosutavam blogija?
 Ikka Murca. Miks ma sinna üksikule saarele teistsugust blogi tahaksin?

 Blogija, kellega sa hingesugulust oled tundnud?
 FRIEDAAAAAAAAAAAAAAAA!!!!!
 Aga teistest: kellega ma EI ole tundnud?! Ka nendega, kelle blogid mulle üldse ei istu, midagi ikka ja alati.
 Ma siukse loomuga.

Blogija, kes sind naerma ajab?
 Rents.

 Blogija, kes on sinu jaoks salapärane?
 Tavainimene. Ma ei tea temast praktiliselt mitte midagi, ta kirjutatut aga loen ülima mõnuga.

Blogija, kelle postitusi sa pikisilmi ootad?
 Murca.

Sinu lemmikkommentaator(id)? Paluks vaadata laiemalt kui vaid su omaenda blogisabade piires.
 AbFab.
 Aga notsut on ka alati rõõm näha - s.t. natuke on nagu kvaliteedimärk, et kui ma sattun lugema blogi, mida tavaliselt ei loe, ja näen seal all notsu kommentaare, mul on "ahaa, siin päris prügi ei kirjutata".

 Ja lõpetuseks üllatus: saad kuldkalakesele esitada kolm blogiteemalist soovi. Lao lagedale.
 Eveliis - see vana - tagasi!
 AbFab tagasi!
 kodanik, kes oli kunagi juuksur ja Rentsi sõber ja nimi on vist endiselt Maarja ja ma tema blogi umbes aasta aega lugenuna üldse otsustasin enda oma kirjutama hakata, tagasi! 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: järjejutt, meta  

 


neljapäev, 25. juuni 2020



   
Leitsakus ununeb 



Krt, see oli notsul nii läbinägelik tähelepanek.
 Kuidas ma ise seda ammu sõnastanud pole?!
 "Kui inimene teeb, mis ta suudab, tuleb vahkviha peale, kui see kellegi meelest piisavalt pole."
 Muiduggi.
 Kui on rohkem kama, rohkem pohh, ei ole nii tähtis, mis teised arvavad.
 Isegi kui ennast ja maailma vahel segi ajada.
 Ehk oma piiri peale käia EI ole hea ei endale ega teistele.

 Kui sa juba teed, mis suudad, oled kõigi oma servade peal ja IKKA tuleb: "Sa oled PAHA!" tuleb ka raev.
 "Mida te tahate, et ma veel teeksin?! Ma JUBA TEEN NII HÄSTI, KUI SUUDAN! Te tahate ikka rohkem?! MINGE PERSSE! SÜGAVALE SISSE! MUL EI OLE ROHKEM ANDA!!!! See oli PAHA?! Ma veel näitan teile paha!!!"

 Et pole vaja teha kõike, mida vähegi suudan, võib ka lõdvemaks lasta?
 Tegelt võiks. Aga mul on --- noh, muresid, eks? Ja kuigi võiks ju kehitada õlgu ja leida, et ega ma lageda taeva alla jää, ega mu poeg elu lõpuni õnnetu pole, ega maailm lähe hukka, kui ma toda ja toda viiendat asja ei tee, ma pean seda endale mõistusega meelde tuletama (näe, tehtud).
 Tunnete pealt võttes olen kogu aeg pinges ja teen, mida suudan, sest muidu on hullem.

 Kauril oli ka tähelepanek, kuigi seda ma märkasin isegi: et lawful ja chaotic vastuolu ja sinna polegi midagi teha.
 Lisaks kerge hämming, et nii paljud blogijad ja kommentaatorid lawful on. Mõned neutralid ka.

 Olgu, jätab tolle koerakaka ja prügikonteineri teema nüüd selja taha. Ma korra juba jätsin, aga mitmelt poolt võrgust tuli samal teemal postitusi üles, siia ka uusi kommetaare leegion ja siis kuidagi ... ei jäänud selja taha. Maitea, käisin ringiratast või midagi, jälle sama asi ees!?

 Muidu üritasin seletada K.le, kes pole eluski armunud olnud, mis tunne see on.
 "See pole see, et "Oo, ta on maailmatore!" See on pigem: "Tema ongi maailm, muu on suht pisiasjad ja tulevad vähe arvesse!"
 Ma arvan, sain üsna täpselt defineeritud, mismoodi tunne on.
 Lihtsalt kui perioodiliselt armuda, vahel viite kodanikku korraga, saad ka aru, et see on lihtsalt TUNNE ja läheb mööda, ning armumine ei valluta sind.

 Mul on raske ette kujutada elu, kus pole kordagi armunud oldud. Võimalik - ent nõuab pingutust.
 Kuigi ma lähemad kuus aastat minevikus olen armunud olnud ainult Zorosse ja Sanjisse ...
 ... ja selle tunde meenutamine paneb seest õrnalt ja magusalt kihama nagu juba unustatud aroomi meenumine. Ehk armumine pole mu jooksvas elus üldse kohal.
 Aga kuidas on mitte kunagi armumist tundnud olla ja mitte aru saadagi, kuidas on armuda?
 Väga mõistatus. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: maha äng, meta, sotsiaalne alaareng  

 


teisipäev, 23. juuni 2020



   
Jaanilaupäevaunisus 



Olen viimastest päevades suht tapetud.
 Aga eelmise postituse kommentaaride lõpuosa tõi rahu, öösel ei pööranud isegi pea valutama ja kuigi mu poeg hakkas minema maale (jaanipäevaks) ja buss, mida ta ootas,  ei peatunud meie normaalses peatuses vaid sõitis mööda ja ta uuris ja avastas, et aa, peatused oli ümber tõstetud, ta oleks pidanud olema 50 meetrit mujal, ning nii sõitis ta koju tagasi ja keeldus rohkem siit liikumast, olen siiski maailma ja enda suhtes üpris leebe.
 Et noh.
 Läks halvasti - ega me keegi olegi täiuslikud ja vigade suhtes kaitstud.
 Juhtub.

 No ja et ta ei taha uuesti üritada? Muidugi on tal see õigus. Meie jaanituli on niisiis küünal. Minul taas, temal esimest korda =)

 Aga üks (jumala võõras, aga mu tuttav jagas mulle) ütles fb-s mu kirjutamiste kohta jube hästi ja nüüd ma õitsen. Nää:









20 tundi · 


   
 Ma tahan öelda, et ma avastasin enda jaoks kirjaniku, kellest ma kogemata olen kuidagi seni mööda käinud. Lugesin järjest läbi kolm raamatut internetilaenutusest ja no wow! Igatahes Triinu Meres - aitäh, et sa kirjutad. 
Kõik on parem seepeale =)
 KÕIK.
 Tasub ikka kirjutada, on minu lugejad ka kuskil sääl välja pääl olemas.

 Kuigi jah - nii kuulsaks ma ikka ei saanud, et poleks vaja ajakirjanduse kintse kaapida, kui tahta tähele pandud olla. Mis tähendab, et ma pole tähele pandud, sest kintsukaapimine ei ole ka mu tugevate külgede seas.
Kergem on veel 10 korda kuulsamaks saada.
 Kuigi nojah - mu elukogemus on ikka ja jälle öelnud, et vahet pole, kui head tööd ma teen, raha ja tuntus käivad teisi radu pidi.
 Aga samas ma olen kohanud väga toredaid ajakirjanikke!
Hm, kas on mingi loogika selles, et kõik väga nõmedad ajakirjanikud on mehed ja enamik väga toredaid naised ja sinna vahele jääb mõlemaid?
HMMMM!

Aga vbla on loogika ka seal, et mu sisesuhe naistega on teistmoodi. S.t. mölakaid minuga koostööd teinud naisajakirjanike seas raudselt pole, aga miks nad minu arust oivalised on, on heade, tabavate, tarkade küsimuste teema. Ja meeste puhul on mõni lihtsalt megalt tore inimene kokku puutudes, aga sellist just-minu-tunnetust ja tabavust pole kelleski olnud
Mulle ju nii väga meeldib, kui must aru saadakse! Kui saadakse, võidavad need arusaajad inimesed kohe 16 punkti muud tegematagi ja 20 punkti skaalal on see päris palju.
Elik naised saavad must vist reeglina paremini aru. "Vist" ja "reeglina".

 Muidu on mul täna olnud endatuunimise päev. Mitte meelega, kohe kindlasti mitte tänaseks õhtuks (mida on plaanis veeta kodus või vbla koeraga jalutades), aga kõigepealt tuli: "Mis see kulmuvärv mul siin niisama vedeleb, proovin keemilise kulmuvärvimise KOHE järele" ja siis "Mida ma õieti ootan, et juuste blondeeritud osal väljakasvu vähemaks blondeerida, seda on seal kõva 5 cm juba!"
ja nüüd olengi blondim ja tumedamate kulmudega.
Ei midagi erilist.
 Isegi mitte midagi tunnetatavat. Aga olen viimasel ajal peale pesu märjad pikemad juuksed keset pead krunnitaolisesse moodustisse pannud, päev hiljem selle lahti teinud ning avastanud enda marilynilokilise blondi peaga.
See on päris lahe. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, proosalaulik, tibinlusus  

 


reede, 19. juuni 2020



   
Saab korda 



Üleeile oli hästi sitt päev.
 Esiteks kohtusin ma ühe Cranberry -masti naisega (ja tema tütar osales ka aktiivselt, tegelikult see tütar oma kurja aknaleprõmmimisega alustaski), kes sai raevuataki, et ma oma koerakakakilekoti tema prügikonteinerisse panin. Tema "maksa ise" ja "kutsun politsei" olid päris naljakad, aga ei hakka mina end ka siin malbe inglikesena presenteerima -  ma karjusin vastu, kõik mõistlikud selgitused peast läinud, sest mul tuli vahkviha peale teemal "kuidas inimesed nii nõmedad olla võivad???"
 Minu ettekujutus sellest, millised on inimesed, kogu aeg puruneb teatud sorti reaalsete inimestega kohtudes.

 ERITI masendav on, et ma ise ju jutlustan "tee, mida SINA tahad" lähenemist ja siis lähen täiesti katki, kui kohtan inimesi, kes teevadki, mida nad tahavad. Ei mõtle kogu aeg automaatselt teistele.
 Minu jutlusted ja lähenemine on ikka selgelt inimestele, kes on nagu mina.
 Kipuvad end katki tegema, et teistel ainult hea oleks.
 Inimesed, kes nagunii peamiselt endale mõtlevad, muutuksid täiesti talumatuteks, kui nad lisaks arvaksid, et ei tohigi teiste peale ka mõelda, see on saatanast.

 Ohhhh, inimesed, erinevad, NII ERINEVAD ...

 Ja siis ei andnud kulka mulle raha.
 Mis tegelikult ei ole mingi maailmalõpp, eelmisel korral nad ka ei andnud ja ega ma lootnudki, aga kuidagi ikka tuli mõttekosk: "Ma ei ole nende arust piisavalt hea, piisavalt väärt, piisavalt piisavalt" ja mõtted, kuidas ilmselt mõni, kes kirjutaks nagu mina, ent suudaks ka "kultuuriringkonnaga" suhelda muudmoodi kui fb-s ning mitte keskmist sõrme näidata neile, kes nende meelest mölakad (Made Luiga, kellest ma kirjanikuna väga lugu pean, jagas nt vaimustusega Aivar Loogi ja mingi teise mehe vestlust teemal "kogumik Eesti Novell" just kaks päeva pärast seda, kui ma olin otsustanud, et nii rumal ja nõme mees nagu Loog ei tohiks üldse suud lahti teha ja mina ei kavatse kunagi KUNAGI tema kirjutatut enam raasugi uskuda), saaks raha, saaks tunnustust, saaks pai ja auhinnatud ja ...
 Ja halb.
 Mind pole kellelegi vaja, mind ei arvata väärtuslikuks, ma ei kõlba ja pole ka ime, sest maailm on uskumatult nõmedaid inimesi TÄIS ...

 Aga siis tuli eilne päev ja see jälle oli täiesti nimetult hea.
 Kusjuures ta läks heaks iseenesest, lihtsalt mingil hetkel hommikul, kui olin koeraga õues ja poes käinud veel äikesejärgses jaheduses ja üldse ei pidanud päevakuumuses (23 kraadi varjus on raudselt mulle juba liiga kuum) välja minema, tuterdasin oma langetatud ruloodega tubades ringi, jõin kohvi ja sõin šuuppi, mängisin civvi ja vahepeal kirjutasin romaani, tegin käteringe ja külje- ning seljalihaseharjutusi, sest arvuti taga istumise vahele on vaja lihaseharjutusi just ülaseljaosale.  Muidu hakkab valutama.
 Tee, mida sa tahad - näiteks kui selg hakkab imelikult tuikama, tee ergutavaid ja vereringet parandavaid harjutusi ja vbla ka venita, sest sa ju ei taha, et päriselt kõvasti valutama hakkaks? Ei, MÕNUS on vahepeal seljale teistmoodi koormust anda, kui ühes asendis istumine pakub.

 Õhtuks, kui ilm jälle inimlikuks oli muutunud, hakkas ka Totoro väljendama, et võiks õue minna, nii et me läksime. Kõndisin (sihilikult) jälle eilsete kurjade majast mööda ja viskasin kilekoti koerajunnidega nende konteinerisse.
 Öisest äikesest lõhnas linn ikka veel, jasmiinid on õitsele asunud, valged põõsasroosid (mille lõhnaga dušigeel mul on ja iga kord rõõmustan, kui selle avan, sest need roosid ja see geel lõhnavad NII HÄSTI) on samuti lahti ja õites. Oli tore, mahe ja ilus.

 Kõndisime jõe ääres mu lemmik-ujumiskohta ja seal istus kivi otsas mingi tüdruk. No sellises vanuses, kus ollakse "neiu". Mitte veel naine, mitte enam laps, istus üksi - ah, no me võime ikka siin ujuma minna, eks ole? Läksin Totoroga edasi teiste kivide poole ja metsatukast tuli välja keegi naine.
 "Oi, Triinu! Tunned mu ära?"
 "Ei. Tere!"
 "Ma olen see Riina sotsiaalkorterikomisjonist! Oi, tule siia! Mu tütar (noogutus neiu poole kivil, kes lähemal vaatlusel on vist selge nähtava puudega neiu kivil) kardab koeri, aga mulle nii meeldivad! Siis ma alati nässerdan, kui mõnega kohtun!"

 Ja siis me ajasime juttu ja selgub, et Keila linnal on ÜKS kahetoaline korter ka jagada ja mul on ju poeg ka ja võibolla ...
 Tõsi. Totorot sotsiaalkorterisse võtta ei saa. =(
 Aga mul on ikkagi kuidagi kindlam tunne, et on mingisugune Teine Võimalus ka ja no - mul tütar ilmselt võtaks mu koera oma hoolde ja ... AGA MA EI TAHA TOTOROTA!!!!!
 Noh, ei peagi, eksju. K. ei ole mulle öelnud, et ei laena mu jaoks ja mu ema ei ole mulle öelnud, et ei üritagi ja selle kahetoalise, mis maksab 18 000, sissemakse oleks mul peaaegu koos ju ka - ja IGATAHES on kuidagi abistav mõte, et on mingi padi, kuhu kukkuda, samuti.
 Kõik laabub kuidagi.

 Ühelausega, mul oli ikkagi hea tunne ja see konverteerus aktiivsuseks "kust raha saada, peab ju saama!"
 Riina oma tütrega läksid ära, "jätsid meid sääski nautima", meie ujusime ja nii kaunis.

 Eilne oli niisiis hea päev.
 Tänane - noh, tänane alles tuleb, aga mul õnnestus veenda poega köögipõrandat üle pühkima ja ta tahab minna jalkat mängima õhtul, rulood on all ning täna tuuakse taas kass ka mulle ja kokku on ikkagi pigem lootusrikas tunne.
 Kõik saab korda. 


    117 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, koerakaka juhtum, proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 17. juuni 2020



   
Menstruatsioonist 



Mõtlen menstruatsioonist.
 Pärast operatsiooni 2018. lõpus - oli ikka v? Nii hiljuti v? - mis võtttis valu ära suhtkoht sama hästi kui sünnitamised, ja pärast kupsiku ostmist, mis muutis igakuise verepulma vähemalt võtmes "mul PEAB olema 3, parem kui 5 eurot varuks selle jaoks!" unustatavaks, mõtlen vähem.

 Aga ikkagi alailma.

 Ja kui noor olin, nii 10-11-12-13-14-15 kuni esimese raseduseni, mõtlesin praktiliselt iga päev.
 See oli kogu aeg mul peas.
 Kui ma oleksin saadun kuldkalakeselt 3 soovi soovida, oleks üks RAUDSELT olnud "mitte kunagi enam verejooksu mu kehast labasel põhjusel, et olen naine".
 (Ja siis oleksin kohutavalt üllatunud ja väga õnnetu olnud teemal "viljatu?! mina?! miks?!?!?!", ent mitte sellest ei tahtnud ma rääkida.)

 Ma mõtlesin verevoolamisperioodidest KOGU AEG. Ka siis, kui seda parasjagu polnud, valmistusin järgmiseks nagu uueks sõjakäiguks.
 Ja siis menstruatsiooni praktiliselt ei mainitud üheski raamatus, mis polnud just "tüdrukust naiseks" vms!
 Ei, ka mitte sellistes "kuidas olla naine" eneseabiraamatutes nagu "100 minutit ilu heaks".
 Mensest polnud olemas.
 Välja arvatud et mina mõtlesin sellest KOGU AEG. Kui verinoor olin (enne 16. eluaastat umbes), ma ei olnud kursis ibukaga, küll aga ei aspiriin ega paratsemool teinud kassisittagi mu hulluksajavate valude vastu. Nutsin. Halisesin. Mõtlesin surmast (jah, alailma mõtlesin, see oli mu jaoks universaalne probleemilahendusviis "siis enam ei valuta!")
 Kannatasin välja, sest mis muud valikut mul ikka lõpuks oli.
 Esimese tõsise enesetapukatseni jäi veel veidi aega, tolleks ajaks olin 15.

 Isegi nüüd ma loen ja mõnes raamatus möödaminnes mainitakse ka, et oh, mul olid päevad, hügieenisidemega mässamine kempsus.
 Minul olid plekid. Igal faking poool. Veri valgus kohutavates kogustes minust välja, aga korralikult hügieenisidemetega varustatud olemiseni läks aega. Vist aastaid.
 Kandsin seelikuid ja tumedaid pükse ja ikkagi jooksin vahel nii kõvasti verd, et muretsesin täiesti põhjusega, et kas veri valgub sukkpükse sees nii madalale, et seeliku alt jääb näha või ei.

 Pesin kodus külma veega pükste, sukkpükste, aluspükste jalgevahesid, linade pealt plekke (neid ei olnud vähe), kui läbi lina imbus ja voodikattele pleki(d) jättis, töötasin välja "kruus külma veega ja lapiga nühkimine" protseduuri.

 Menstruatsioon võttis mu ajus väga olulise koha enda alla.

 "Ei, mis seal vahet, poisid või tüdrukud, ma samastasin end raamatutegelastega soost olenemata?"
 Mhmh, soost olenemata ei olnud raamatutes mitte keegi kuupuhastusega isegi natuke hädas. Sellist enda alla matvat hädasolekut, kui mina kogesin, polnud AMMUGI.
 Kellelgi.
 Olen üksinda imelik värdjas, kellelgi teisel pole selliseid probleeme, oh, miks ma ometi parem inimene ei ole!
 (Näiteks ilma mensesteta inimene.)

 Ma nüüd üritan vähemalt mainida igas oma pikas jutus, et menstruatsioon. Veri. On olemas.
 Aga kurat, kui raske on. Pole traditsiooni. Pissi ja kakat ignoreeritakse kirjanduses samuti, aga menstruatsiooni veel enam.
 Pole kõneväärt.
 Väärikad inimesed selliste tühiasjadega end ei vaeva.
 Neile pole teema.
 Keha on olemas nii palju, et hingata ja vahel juua-süüa vajada, vahel und samuti - ent see on laias laastus ka kõik. Ja "vajamine" on selline tinglik asi - vahel saab lugudes väga pikki perioode näiteks uneta läbi ja keegi ei maini ka, et inimene läheb tölbimaks ja kohmakamaks. Ainult "oli väga väsinud" vbla.

 Aga et eritamine või vere jalge vahelt välja jooksmine probleem oleks? Hah! 


    11 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, kehaeritised, vanainimese heietused  

 


pühapäev, 14. juuni 2020



   
Laps ja koer teevad ikka tuju paremaks 



Mõnikord
 tahaksin nutta
 mitte millegi pärast,
 hing kõris kinni,
 lihtsalt.

 Mõnikord
 tahaksin nutta,
 aga nutt ei tule.
 Lukk kinni,
 kardin eest ja
 hakkame eluga pihta!

 Või siiski ei.
 Maailm ei lähe täna oodates hukka!
 Üha rabeleda on hale.
 Puhka, naine! 
 Puhka!

 Puhka end iseendale
 lähemale.
 _______________________________________

 Kui aus ja täpne olla, võtan kardina - ruloo - eest päris õhtul. Nii umbes kell kümme, kui päike enam ei küta. Siis on aken katmata umbes pärastlõunani (hilise pärastlõunani, minu arust lõuna on nii kahe-kolme paiku), kuni taipan, et nii küll ei lähe, kuum ja painav, ja tõmban ruloo ette.
 Nututunne on jälle, samas. Kui on peavalu ja iiveldab, ei olegi päris hale, aga kui valu taandub, kui veel päris hea ei ole, aga päris valus ka enam mitte, on nimetu kurbuse tunne.
 No täna on, eks ole.
 Alati ei ole.

 Aga siis mõtlen muudest asjadest ja läheb paremaks

 Totorol on huvitav seisukoht lahtise karva kitkumise osas.
 Toas ta talub seda suht probleemitult, kuigi eelistab, kui ma vaheldan karvatortide tõmbamist sügamisega.
 Õues võib kammida. See on ok, seda ta lubab rahulikult Aga kui seal käega tõmmata, ta niutsatab nagu oleks väga valus, keerab ennast ära ja on NII HÄDAS. Ma ei tea, kas ta võtab hirmsa alandusena, et keegi võib näha, kuidas tal seljast karvu sikutatakse või mis, aga õues ta TÕESTI ei taha seda.
 Aga no kammimine-harjamine sobib. Nii et olen koeraharjamises suht profiks saanud ja mul on nii ilus sile kudzu.
 Kes ajab ikkagi kogu korteri oma karvu täis, sest no siuke aastaaeg.

 Tegin ahjulõhet.
 Poeg ei ole vähemalt neli aastat söönud ühtegi roosat kala, kui see pole külmsuitsutatud või soolatud, aga ma teen vahel ahjus ikka, sest mulle maitseb. Rosé pipar, mandlid ja majoneesi-sinepi kaste on tavaline, seekord panin musti ploome samuti.

 Poglaps tuleb kööki: "Kas see viimane tortilla on soe?"
 mina: Ei, ma isegi ei teadnud, et peaks soojaks tegema
 Poeglaps (vaatab ahju, kus on lõhe. Ütleb filosoofiliselt): Noh, mis mul ikka kaotada on?
 Võtab tüki taldrikusse ja lahkub
 Tuleb tagasi teise portsu järele.
 "See oli tegelt päris hea ... aint seda nahka ma ei taha"
 mina (tema taldrikust naha endale napsanud): Mulle nahk maitseb kõige rohkem!
 Poeglaps: Mina ei ole nahka proovinud. Ei julge ka. 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, luulud, söök  

 


reede, 12. juuni 2020



   
Punane 



Kaks päeva tagasi lõikasin paprikat lõikudes pöidlasse.
 Nuga oli terav ja suht korralikult lõikasin, leht paberkäterätti, mille poole töö pealt ümber kannatanud sõrme mässisin, oli pärast pea üleni verine. Mitte tilkuv ja lige, vaid punasekirju igalt poolt.
 Veidi hiljem panin plaastri ka.
 Aga plaaster - isegi kui on hea plaaster, ma olen üsna hoolikas valija ses osas, mingi Hansaplast ei kära - kestab umbes päeva. Õhtul võtan ära ja olen juba kolm hommikut järjest mõelnud, et näe, kasvab kinni, kõik hea ju! Ei pane uut.
 Ja siis olen Totoroga õues ja kuigi ma muidu, kui ujumiseks teda rihmast lahti ei lase, ta hüppab ja kurjustab isegi rihmas olles. Ning iga kord, IGA KORD hakkab mul pöial verd jooksma. Kui plaastrit pole, onjo.
 Pole isegi valus eriti, lihtsalt kõik on verine, mu käed ja koera karv ja korra ma tegin suitsu pärast ja imestasin, miks see küll kleepub, mida?!
 Alles taibanud, et lisaks kleepumisele on sigareti see osa, millest kinni hoidsin, ka huvitavat kollakat värvi, ühendasin ära. Aa, vere ja mu ujumisest märgade näppude koosmõju!

 Vesi on soe. Jões ka, mitte ainult rabajärvedes. Ujuda on tore.
 Ja emake maa, kus Totoro kurjustab minuga, kui välja tulen!
 Ta tegi seda eelmisel aastal samuti, aga sel on tema keha ujumiseks vajalikud lihased ja võhma suht ära unustanud ja ta ikkagi üritab mu ees ujuda kogu maad. Nii et kui ma viimaks kaldale tagasi pöördun, on ta veendunud, et ma olen ta suhtes hoolimatu mölakas, kes ei hooli, kui ta ära upub, ja lariseb ja haugub mu peale palju.
 Väga ei hüppa, sest elukogemus on teda õpetanud, et kui mõni Totoro-nimeline kaldavees minu peale hüppab, saan ta kergesti kätte.
 Jube tüütu.
 Ja verine.
 Sest ma ju ikka vehin ja üritan teda kinni saada ja löön kuidagi haava lahti.

 Täna lõikasin muskaatpähklit kraapides uuesti sinnasamma pöidlasse. Verd on vähem. Tunduvalt.
 Kipitab rohkem.

 Laenu minule ei anta, sest ma ei käi ju töölgi - nii et mu järgmine samm on veenda kedagi (eelistavalt K-d, tal ei ole ühegi panga ees kohustusi ja teda ma usaldan)  enda eest laenu võtma.

 Muide, panete tähele, kuidas pöidlasselõikamisest on pikk jutt ja mittelaenusaamise kohta üks lause? Mõni võibolla järeldaks, et ilmselt on pöidlasselõikamine siis palju suurem asi mulle?
 Ei. Suuri asju on raske sel ajal, kui nad on värsked ja teravad, sõnadesse panna. Fakti võin nentida, kuid mitte enamat.
 Kui asjad pole just NII suured, et mitte midagi muud enam ei tajugi. On ainult See Üks Asi.

 Muide. Nägin Selveris müügis tomateid, mis nimetuse järgi olid grilltomatid ja maksid 7.94 kilost või umbes nii.
 Suht kulla hind igatahes.
 Välja nägin nagu tomatid, mis pole päris nii väikesed nagu kirsstomatid, aga ka mitte tavatomati suurused. Rimis on nende sort vist Romanticaks määratud.
 Mis on nende eriväärtus? Millest see hind? Eriti oleks eriväärtust tarvis teada, arvestades, et kõrvalkastist võis võtta 250-grammise karbi kirsstomateid (kontrollisin, polnud mädad, ilusad olid, tõin kaks karpi koju!) hinnaga 49 seni. Ehk siis kilo eest 1.96.
 Mis värk nende grilltomatidega on?! 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, koerus  

 


teisipäev, 9. juuni 2020



    
Vastuvõtja 



Läksin vahepeal veits katki.
 Mitte endaga muul moel seotud põhjustel kui "võtan maailma omaks ja tunnetan enda osana".
 Aga isegi kui mul empaatia töötab täiega ja igas suunas, aitab endale meenutamine: "See ei ole minu vastutus! '"
 Sest tõesti ei ole.
 Mitte et mul kolm päeva poleks konkreetselt vahepeal sellega seoses iiveldanud ja üha mudin oma käsi ja muljun kämblaliigeseid.
 Iivelduse peletamiseks sõin tihedamini. Tegelt aitas, aga tunne, et ma ei võta enam tasapisi alla, vaid jälle tasapisi juurde, segab.

 Ja öösiti nüüd ei ma enam maga.
 Olgu, peamisel ei maga ma seepärast, et ärkasin enne kella 04, ülaseljas ja õlavartes lihased tuikasid, kuidagi ei olnud hea, ei seda- ega teistpidi, aga sirelid on sel aastal pöörased siiski samuti. Õitsevad nagu kosk, nii et et terve linn lõhnab. Astun õue ja lõhn, nii rammus nagu lehmasõnnikul, ent ometi mõnus ja magus, embab mind otsekohe.
 Kuigi meil pole aias isegi sireleid!
 Või ei, aianurga juures üks pisike põõsas siiski.
 Ent seal, kus on PALJU sireleid, on nad kõik hunnitutest õiekobaratest rasked ja ma peatun, vaatan, nopin üsna kohe mõne viie- kuue- või seitsmeõielehelise, soovin kolmandat last või vahelduseks harva ka midagi muud, ja kõnnin edasi, lõhn igal pool mu ümber nagu kilomeeter pehmet suudlust.
 Täiesti pöörased sirelid.

Mida, et ma ei tohiks öelda, siis ei lähe soov täide?
 Kuulge, ma olen soovinud kõriauguni asju, mis ei ole täide läinud, kuigi tundusid mulle täiesti tõenäolised täide minema ning ma ka töötasin nende nimel hoolega. Mitteütlemine ei aita. Sireliõite söömine ka mitte. Ega ma loll ole, et mulle seda ütlema peaks =)
 Aga kuna korraks on hea tunne, nagu oleksin oma tahtmise nimel midagi teinud, söön edasi. Hea tunde saamine on kõike väärt. Miski muu ei loe, miski muu ei loe, enda enesetunne on ainus mõõdupuu.
 Ja pealegi on nauding sirelipõõsa juures peatuda ja lasta sel ilul ja aroomil endasse valguda.
 Nii palju sirelsust! Rohkem, kui suudan vastu võtta.

 Selleks (tegelt ei ole hea, aga SELLEKS on) on hea olla sisemiselt katki ja habras. Kõik tundub nii ehtne, pea füüsiliselt tajutav, õiteilu ja ahjusoojus, valgus õhtul ning rohelus kui hakkiv mõõk. Maasikamaitse ja päikesepaitus. Kogu aistinguline maailm tungib sisse, sest mul ei ole kesta peal. Lahtisest hingehaavast voolab otse hinge.

 Kahjuks toimub valudega seesama. Nahka pole vahel, otse sisse. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, vana mina  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 6. juuni 2020



   
Lootes vastu kogemust 



Mu sees on kõhe tunne.
 Sest jälle on "kui kõik läheb jube hästi, saan korteri ja pärast veel lapsendada ka ja jee - aga MILLAL on mul kõik hästi läinud, ah?!?!"
 Kulka nagunii ei maksa mulle, eluloo-eluõppimise raamat ei saa rohkem tagasisidet ei Varrakust, ei Petrone Prindist ja SEB (olles variante uurinud, tundus see parim, sest seal nad annavad eluasemelaenu ka vähem kui 20 000 korraga) mulle laenu ei anna.
 Ja polegi vaja, eks ole, eks ma kuidagi ikka saan.
 Elu ei pea ju minema, nagu mina plaanin, universumil on omad kavad ja naudi seda, mis tuleb, mitte ära ürita ise midagi määrata, nii saab ainult pettuda - ja ma adun, et sedasi tehes on tõesti palju vähem võimalust end halvasti tunda ja palju rohkem võimalust end hästi tunda ja ...
 ... ja IKKAGI üritan.
 IKKAGI panen oma sõrmed sahtli vahele, sest ÜKSKORD ju peab jääma see kinni löömata?! Elukogemus küll ütleb, et kunagi ei lähe hästi, kui seda on plaanides vaja, küll aga võib hästi minna täiesti planeerimatult ja suvaliselt.
 Aga sitta ma oma elukogemust kuulan.
 Kord peab ju õnnestuma ka asjadele mõeldes ja parimat üritades?!?!?!
 No SEEKORD ikka?!

 Ja läheb jälle ...
 Jälle loodan.

 Aga no nii palju olen paraku õppinud, et loodan, kuid õudus on samuti sees. Sest nagunii läheb nagu alati ju ...

 Mis on alati hea, mis jääb: äikesevihm. Pool tunnikest tagasi, kui ma parasjagu Selverist välja olin astunud, tuli mõne minutiga nii palju vett taevast alla, et tänavatel voolasid jõed ning tuul keerutas nii hirmsasti, et ajas lendu maas vedelenud plastkarbid, pabertaskurätikud ja muidugi kellegi kübara tema juustelt ning tõstis ilmselt ka seelikuid, kuigi seda mina ei näinud.
 Ehk siis, kui läheb nii, nagu alati, jäävad loojangud ja äikesevihm ja üldse: inimkond ei ole tähtis, väga ebaolulisest minust rääkimata.
 Tähtsad asjad jäävad.
 Pealegi pealegi, isegi kui kõik läheb kõige halvemini, lageda taeva alla ma IKKA ei jää. Ema võtab oma koju vähemalt.

 Nii loodan, et kõik KÕIGE halvemini ei lähe. Et mingid asjad lähevad, aga siis mingid asjad saavad kuidagi korda.
 Kurat, no PEAB ju mõnikord hästi ka minema?!?! 


    18 kommentaari:       

 
 Labels: loll, vana mina  

 


neljapäev, 4. juuni 2020



   
Maailm ja mina on erinevad asjad! 



Ei paistagi päikest!
 Ma MÕTLESIN, et nii võib minna, aga siiski.
 Pettumus.
 Et päevitusega koos võib tulla ka nahavähk? Kuulge, ma suitsetan. Ja mitte e-suitse.
 Selgelt eriti tervise-eeldustel oma käitumist mõjutada ei lase.

 Khm, rongi alla minek ka kõige tervislikum valik ei tundu vist.

 Aga lisaks päikese puudumisele hakkas ka vihma sadama ja see on tore. Asi pole nii hull kui eelmisel aastal, mil põud suisa hirmutas, aga pigem on ikka kuiv kui midagi muud.

 Muidu olen endalegi ootamatult muutunud karmiks võrdõiguslaseks. S.t. ma olen alati (jep, isegi väikese lapsena) olnud võrdõiguslane ja kui tundus, et on VAJA, ka mölisenud. Aga Georg Floydi juhtum tundus mulle alguses nii selge, nii ilmne õudus; issand, neil on Trump, aga no enam-vähem ikka klaarub kõik. Ja kui nii ei juhtunud ja kui tuli persetäis eestlasi "must pätt sai surma valgele politseinikule vastu hakates, sitt lugu, aga muidugi eriti seepärast, et nüüd imevad mustad sellest olukorrast oma kujuteldava rassismi välja ja märatsevad", olin nii šokeeritud, et ei osanud õieti reageeridagi.
 Aga siis mõned reageerisid ise ja ma sain ka joone peale - ning vau, mul lahkus inimesi sõbralistist fb-s ja Pärnits (teh äärmuslane) laikis mu postitust ja oi.
 Päris lahe.
Be hated ja kõik need muud sõnad.

 Ikka tore on nõmeda inimese meelest nõme olla! See teeb mu NIIIIII rõõmsaks alati!
 Vabanen kahtlusest, et tema on ka mina, me oleme üks. Tema on TÄIESTI teine ja mul pole temaga mingit asja, emake maa kui tore!

 Vbla see meeldibki mulle konfliktide juures? Tekkiv kindel jaotus, mis on mina, mis pole? Ja õudus arusaamatuste ees, sest tolle teise tema või kolmanda temaga oleme ju peaaegu üks, aga ta ei mõista mind, ta ei taju mind, mina teda tajun, tema mind mitte, appi! Minu arust oleme üks, tema on ent nii eraldi, et ei saa must üldse arugi, signaalid kehaosade vahel ei jookse, MIS TOIMUB?!
 Jube ...
 Ja ses suhtes ongi süüdistused isekuses niiiiiiiiiiiiiiii wtf. Isekus? Minus? Ma ei saa tihti ilma pingutamata arugi, kus on ise, kus teised! Mul läheb segi, Teised võivad oma hinnangutega sisse sõita, sest seljaaju tasemel ma ei saa aru, et nad on Teised ja mina hoopis eraldi.

 Oo.
 Olen enne ka sõnastanud endale ja teistele, kuidas mul on raske Mina ümber piire tunnetada, kogu aeg läheb lappama. Aga et konfliktsus ka sellega seotud on, pole iial varem mõelnud. Ma olen NII ÕNNELIK, kui mul on mõlakas, kellega täiesti eri meelt olla, vajadusel ka võidelda.
 Ja nii kurb, kui mul on mõtete lahkuminek sümpaatse inimesega, kes nagu VÕIKS olla osa maailmaminust - aga ikka ei ole.

 Jah. Vat SEE on minu põhiprobleem, mille sõnastaminegi päästab.
 Et kaotan Minu alailma ära.
 Selleks ongi oluline persse saata, mitte teiste muresid oma asjaks võtta, mitte põdeda, et teised pole piisavalt õnnelikud. Jah, ma terve hunniku inimeste pärast põen, sest tahan - aga ma ei ole Halb Inimene, et osade pärast ei taha, näitan keskmist sõrme ja leian, et nende probleemid on nende, mitte minu omad. Et inimesed kurje venelasi, kurje pagulasi ja kurje homosid süüdistavad kõigis oma hädades, on nende probleem ja pole minu asi püüda kõiki nende hädasid ära klattida, et nad vähem lollid ja teistesüüdistajad oleksid.
 Mina olen mina, ma ei võta kogu maailma oma asjaks.
 Ainult need võtan, keda tahan. 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, maha äng, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 1. juuni 2020



   
Lapstest 



Täna on lastekaitsepäev, eks ju.

 Mina: Kuule, kiida mind nüüd, et ma hommikuks need kaneelirullid tegin!
 Poeglaps, kes tõusis veidi peale ühte: Aga ... aga ... aga ... need on ju külmaks läinud! Ei, noh, tubli oled ikka, aga ma olen väga kurb!

 Ehk: teed oma parima, aga laps saab ikkagi pooleks eluks trauma. Pole see lapsekaitsmine lihtne ühtigi.

 Olen nüüd leppinud, et adopteerin.
 "Leppinud" ei kõla tegelt õigesti, kõlab nagu "rahuldun vähemaga, sest Seda Õiget ei saa", ent mul ei ole tunnet, et Õiget ei saa, mul on lihtsalt: "Krt, oma kõhust tita sünnitades hoiaksin nii palju asjaajamisvaeva kokku ja mulle TÕESTI ei meeldi asjaajamine!"

 Jah, esmalt on mul elupaika vaja ja nännännää, aga ma ei jaksa sel teemal põdeda.
 Lihtsalt ei jaksa.
 Mul ON ühetoalise sissemaks tänu teile koos, tahaks kahetoalist, aga hädaga kõlbab ka ühene. Kui mina laenu ei saagi, mul on juba vaikselt skeeme välja mõeldud ja mõne inimesega ka räägitud, kuidas võiks ikkagi saada, ja kõike kokku võttes: kui kuidagi ei saa, kuidagi ikka saab. Need 3000 euri on väga abiks enesekindluse osas: nii palju raha! Kindlasti saab sellega Midagi Teha!
 Üks Klooga kahetoaline on juba müügis alla 20 000 hinnaga!
 On küll arvata, et see konkreetne läheb ära, sest mina hakkan tegelema juulis, aga asjad susisevad. Korterite hinnad langevad.

 Ma mõtisklen niisiis juba adopteerimise või ka hoolduspereks olemise üle ja jagan neid mõtteid siia, sest on lastekaitsepäev ja lasteteema seega lubatud isegi mulle =P
 Onju.
 Nad ju ei nõua, et mul oleks uuele lapsele kohe omaette tuba anda, ega ju? Tasapisi saaks (sest no kahetoaline on ikkagi plaanis), Poeglaps kasvab suureks ja värki.
 Või noh. Veel suuremaks.
 Tütarlaps on aastate järgi juba täisealine ja puha, aga kuna ta ise ütleb, et on väike, on ta ka minu retoorikas "Minu pisikene tütar".
 Nagu Totoro on "Minu pisikene kudzu".
 Poeg on samuti pikem kui mina ja ta hääl juba enamik aega noore mehe hääl. Ainult vahel suure viha sees arvutimängu peale karjudes tulevad kiuksud sisse.
 Häälemurre oli väga lühiajaline ja üldse mitte eriti märgatav protsess. Sellel on kõva mütoloogia taga nagu teismeealgi, aga minu kogemus mõlemaga on "vaevumärgatavad protsessid, midagi on, aga mitte midagi erilist".
 Miska ma ei saa eriti aru tegelikult, kuidas siis sedasi. "Kohutavate kahestega" sama asi. Et nii kõva legend - ja siis reaalsus on, et laps nagu laps ikka, lihtsalt vahel nõme, ja neil hetkil saab end lohutada sellega, kuidas "no siuke periood tal".
 Mitte et muudel aegadel ei tuleks ette veidrusi ja siksakke.

 Kõige rohkem tunnen pubeklust koera puhul. Mul on reied nii sinikaid täis ta küüntest, nagu oleksin grupivägistamise ohver. Mõnd aega ta jälle rihmata ei jookse, otsustasin eile. Kuskil on ka minu piirid.
 Aga no võibolla sel uuel lapsel saab teismeiga kuratlik olema? Võibolla on minu laste pubekaprobleemide puudus mu geneetiline pärand.
 Mul endal ju ka ei olnud eriti midagi.
 Vihahood - jah, olid. Aga vihahood olid mul ka 20+ ja 30+.
 40+ pole veel kuigivõrd raevunud olnud, aga ma ei ole ka eriti kaua 40 olnud veel.
 Ja noh, kui hääle tõstmine on "jube vihahoog", on seda juba ette tulnud ka. 


    19 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, lapsed  

 


laupäev, 30. mai 2020



    
30. mai 



Ohtont.
 NIIMOODI polegi veel peavalu tulnud.
 Kümne minutiga sai naervast ja naertlevast minust vrakk, kes ei tahtnud mitte K.ga poodi kaasa minna, vaid omaette auto tagaistmel külitada.
 Ainult kuna auto esiistmel oli mu poeg, kes omaette "Sõrmuste isanda" muusikat ümises, läksin ikkagi varsti poe kempsu.
 Kusjuures see valu ei olnud isegi väga VALUS. Vähemalt tablettide all (mida mul on ALATI kaasas, kui olen eeldatavalt kodust üle tunni väljas!), mille kohe sisse võtsin ja kempsus vett peale jõin, sest ibukas jäi kuivana kusagile kurgupiirkonda pidama ning ei läinud üldse alla makku. Aga ma olin täiesti ebasurnu tasemel. Ei jaksanud rääkida. Ei jaksanud mõelda. Kõndisin mitte täissammudega, vaid samm ühe jalaga ja siis teine jalg juurde-meetodil.
 Zombi.
 Poeg see-eest oli rõõmus ning ohjeldamatult vaimustuses Antsu isikust.
 Ants? Kes on Ants? No aga KES ON ANTS?!?!?
 Ants on see täispuhutav nukk mängu seest, noh.
 Nad puhusid-pumpasid ta vormikaks, üritasid teda igasuguseid asju tegema panna (näiteks istuma ja malet mängima)  ja ta oli nii naljakas, et isegi mina naersin.
 Peale kuuma dušši.
 Enne ei oleks naernud.
 Ei jaksanud.

 Ikka veel tuikab, ikka veel superväsimus. Joon kohvi lõpuni ja voodisse tagasi.
 Vist. Kui koer niutsuma ei hakka.
 Või siis käisin ikkagi temaga õues, kuigi ta ei niutsunud, sest ma ei tahtnud ega tahaks üritada magama jääda, ajus samas taustal tuikamas: "Koer tuleb varsti välja viia!"
 Minu pideva liiga-palju-tegemise seletus: ma ei taha halba tunnet teemal "... ja see on tegemata". Nii et väldin seda halba tunnet liiga palju tehes.
 Loogiline.
 Ja kurb. Kuigi ka naljakas.
 Tegelikult suudan päris paljudes asjades endale öelda: "Ma ei pea seda tegema. Maailm ei lähe hukka, kui jääbki tegemata!" Aga kuigi maailm ei lähe hukka, kui Totorol on pissihäda, on tal ju HALB ja kui ta niutsub, on minul HALB magada üritada ja parem kogu jama juba eos vältida.

 Õigupoolest on see ebaoluline 29. mai pula, mida siin aetud.
 Tähtis on hoopis, et täna on Totorol sünnipäev!
 (Ei, ei juhtu iga päev ... kuigi samas juhtub ju ka - iga päev on mingi hulk päevi tema sünnist möödas.)

 Igatahes, sünnipäevapilt:



Pisikene Totu!
Aastake veel ja on juba Päris Suur Täiskasvanud Koer. (Kuigi oleme näinud neid kolmeaastasi ka kaasjalutajatena, kes ilmutavad üleni kutsikalikku vaimustust teistest koertest.) Aga praegu on veel nunnu pisikene kudzu, õhin pikas armsas ninas, mida igale poole topitakse, või täiesti lapselik väsimus igal pool - nii suur uni, et isegi süüa ei jõua.
 Ainult läbi une nõrgalt saba jaksab liigutada.
 Ilusad unenäod! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 28. mai 2020



    
Ilmast ja tervisest ja 






 Tegelt kirjutasin enamiku postitusest eile, kui oli päikeseline 20+ ilm ning mõtted näisid kohased. 
 Täna on +11, nii et noh - mai.
 Kell on juba 11 ka, nii et vaevalt et päeva pealegi PALAVAKS läheb.

 ***

 Kui on olnud sellised ilmad, nagu on olnud, tea, kas annab juba jões ujuda?
 Üldiselt mu piir on 16 kraadi - alla selle on karm, ei taha vette ja kui sinna ikkagi minna, võib mõni jäse krampi tõmbuda. Üle selle on ok - kuuma ilmaga lausa mõnus, keskmisega kombes.
 Külmaga ma ei lähe sellisesse vette. Kui niisama ilm on jahe, peab vesi soe (no 19 kraadi vähemalt!) olema.
 Aga kevadeti on alati segadus, sest keegi krt ei hakka selliseid veetemperatuure maikuus avalikult ära tooma, mis alla 18 jäävad.
 Ja mina lihtsalt proovin. Tunde järgi.
 Ent tundub lootusrikas.
 Vbla homme proovin.
 Vbla ei proovi ka.
 Mu dekolteepiirkond oleks nagu väikese terakese jagu liiga palju päikest saanud. Õlad, turi, nägu, jäsemed on kõik ok, aga vot rinna peal kaelast alla on pisut õhetava tundega laik.
 Vaatab selle ujuma ja päikese kätte mineku osas. Oleneb, mis tunne homme on.

 Lisaks avasin faili, kuhu kopeerisin kõik selle "liiga palju infot"-info ja olles poole sellest 1 kord läbi lugenud, veits lämbun.
 Ehk infot on IKKA mu jaoks palju. Kuigi juba tean, mida oodata ja värki.
 Triinu, see ei ole midagi hulllu. Vaja teksti paar korda kohanimesid sisse visata, võibolla natuke tee ääres nähtavat kirjeldada, selleks veidi netti kammida, et sealkandi vaateid ja üldist ilmastikku uurida - pole ju nii hull?
 Olgu.
 Huh.
 Ja ma ei pea seda kohe tegema. Niigi vapper, et välja mõtlesin, mis just ette võtta!
 Homme on ka päev.
 Ja ülehomme.
 + ma ei ole ju kogu aeg niiiii väsinud.
 Ainult enamjaolt.

 ***

 Tagasi olevikku.
 Ma tõusen kogu aeg kuulmatult vara. Nagu faking ENNE KAHEKSAT, kui mu poeg ei pea kooli minema ega midagi. Ei viitsi teile millegagi põhjendadagi - aga ERKSUST mus hommikul ei ole ja ma olen tasakesi jõudnud sinna, et ei sunni end.
 Tõusen ja tiksun tasapisi. Teen mingi ühe asja ära (nt võtan toa tolmuimejaga, K. kingitud uus tolmuimeja on nii vaikne, et kui uks vahelt kinni, magab Poeglaps edasi) ning rohkem ei midagi järgmised kaks tundi.
 Siis lähen koeraga õue - vahel lähen kohe, aga kui ta mind ei ärata, oletan, et ilmselt tal väga suur häda pole, ja molutan toas, kuni niutsuma hakkab.
 Ja vahel äratab ta mind sellleks, et konti küsida. "Ma olin nii tubli ja sõin kõik krõbuskid ära, anna konti!" ja et kell on krmuse pool kuus, ei ole tema meelest mingi probleem.
 No ega siis minu meelest ka pole.
 Enamasti magan pärast isegi edasi.
 Aga pärast seitset ärkamisega on juba ohtlik - siis magan VAHEL edasi, ent enamasti mitte. Miks niimoodi?
 Ma ei tea, on sedasi läinud.

 See-eest lõunauned (haigutab, misasja, alles oli kell ju 1?) lähevad üha pikemamaks ja pikemamaks.
 Aga ma loovkirjutasin taas =) 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, koerus, proosalaulik  

 


esmaspäev, 25. mai 2020



    
Kisub järjest suvisemaks 



Me käisime jalutamas ja siis me käisime veel jalutamas, sest on noor suvi ja päike paistis (esimesel korral ei paistnud) ja ma mõtlesin, et oo, päevitust natuke mu kaamele kehale?
 Panin lühikesed püksid ja sportrinnahoidja kittelkleidi alla ja läksime.
 Kuigi tegelikult ma nägin, et Totoro on esimesest korrast veel väsinud. Ent paar-kolm-neli kilomeetrit siin või seal, see ei peaks ju noorele tervele koerale midagi tegema?
 MINA olen parimates aastates, ent väga väsiv naine ja mu meelest pole ülearu koormav, kuidas siis talle olla saab?!

 Põlluvahel võtsin kleidi ära ja timpasin lühikestes pükstes ringi.
 Kui Totoro otsustas (üleväsinud laps!) pubetseda, mu najale üles hüpata, haukuda ja uriseda, polnud mul eriti kaitsvaid kihte oma naha ja tema küünte vahel.
 Ehk: sain haiget.
 Ehk: vihastasin. Ja natukese rabelemise järel sain koera kaelakarvad pihku, tema niutsus, mina lõrisesin ja kükitasin ta kohal, kui ta maas selili lebas. "Ma sain HAIGET! Ma ei luba sul niimoodi teha!"
 Tegelikult olen varem ka tema tegevuse tõttu haiget saanud, aga siis mitte nii tugevalt reageerinud. Eks ma olin vist ka väsinud - kuuest üleval (mitte mingil mõistlikul põhjusel, lihtsalt läks nii) ja ainult üks lõunauinak selja taga. Aga ma ei teinud midagi hirmsat ega vägivaldset, lihtsalt olin pahane.
 Ja mingi aja möödudes lasksin koera jälle jalule ja jalutasime mööda põldu edasi.
 "Põld" on põld, aga söötis. Ei kasvatata seal sel aastal muud kui ohkaid ja võililli, ent kuna pole veel päris suvi ja on olnud üsna kuiv, pole taimkate põllul eriti kõrge ning seal on ok kõndida. Ka lühikestes pükstes ja tennistes.
 Koer, aru saanud, et ma olen jätkuvalt suurem ja tugevam kui tema, jooksis ringi tremuleerimata ja muidu nõme olemata. Mina vantsisin päikese käes mööda põldu (miks ma parkmetsa ei läinud? Sest seal me hommikul juba käisime ja see on kaugemal samuti!) ja tegin vahepeal 30 kükki. Sest päevitus tekkivat paremini, kui ainevahetus kiireneb, ainevahetus kiireneb aga rohkem sellise füüsilise tegevuse peale, mida kehalise pingutusena natuke TUNDA ka on, onju?
 On loogiline või ei?
 Ei, ärge vastake!

 Nojah.
 Vahelepõige.
 Et oleks see teave ka teil: tegelikult Totoro pubetseb juba teise lainena ja see teine laine on oluliselt leebem kui esimene. Ehk mul ei ole enam: "Ei taha teda üldse lahti lastagi, kogu aeg tuleb sellest jama". On:"Noh, jah, jälle - elame üle!"
 Mõned asjad olen esimese laine turjal selgeks õppinud. Näiteks et tal tulevad hood peale, kui ta leiab, et ma teen valesti. Ilmutan nõrkust. Kui ma pingutusega ronin jõe ääres mööda veevabu kõrgendikke, kui tema lihtsalt hopsab üle vee, või kui ma jooksen, koer rihmast lahti, aeglaselt ja tema jaoks selgelt liiga uimaselt.
 Olgu, vahelepõike lõpp.

 Üldiselt ma kõmbin ümber selle põllu (kui me seal jalutame) nelinurka ning tean, et põlluääred on kraaviga ümbritsetud, aga kahest kohast saab tee peale tagasi. Aga seekord tundus maa kuidagi lühike, alles me ju tulime, ja otsustasin veel korra diagonaalis üle põllu sammuda. Omast arust sihtisin tee peale saamise kohta, aga ilmsesti mitte kuigi täpselt.
 Ega ma tegelikult siiamaani tea, kus vea tegin, aga seal, kust minu meelest oleks nüüd tagasi tee peale saama pidanud, üldse ei saanud. Marssisin natuke veel , aga ikka ei saanud, ja ronisin siis alla kraavipõhja poole, kus veel kuiva jalaga käia sai, ebamäärases lootuses, et sealt saab kuidagi üle.

 Ei. saanud. Küll aga olid seal põldmarjaväädid (need okkalised) ning kõrretüükad, paks kõrge roheline rohi (niiskus!) ja vast 50 meetrit kraavi veeres rüsinud, otsustasin üles tagasi ronida.
 Esiteks ei olnud see niisamagi päris tühiasi, sest kaldad olid siiski üsna järsud, teiseks põldmarjaväädid JA nõgesed, ning kui ma viimaks üles sain, oli Totoro mu koperdamisest nii häiritud, et võttis taas ette oma küüniseliste käppadega mulle peale hüpata.
 Lisaks - tundsin ninaga - oli tema leidnud, et kraav pole midagi nii vastik, et seal kõhuni sees ei võiks sumada, ja HAISES.
 Niisiis tegi ta taas mulle haiget ja haises, ma sain tast kinni (kui ta nende haisvate käppadega mulle korduvalt peale oli hüpanud) ning peale "koerpikali" perioodi võtsin ta rihma ja tulin kodu poole.
 Kuna ma ei tahtnud seda haisvat looma endaga tuppa viia, käisime läbi ka mu maja ees pargis olevast uuest purskkaevust.
 Kui ma ütlen "käisime läbi", siis seda mõtlengi, eks ole. Tema oli rihmas ja et ta vees oleks, käisin vees ka mina.
 Kõik mu kriimustused ja marrastused hakkasid selle vee tõttu kirvendama ning Totoro lõhnab nüüd, nagu oleks ta basseinis ujunud.


geel, roosilõhnaline
 Kodus käisin ise ka pesus (pildil olev dushigeel on hirmus hea, teeb naha pehmeks ja lõhnab roosi järgi täiesti nagu päris roos, aga ma ei tea, kust seda osta saaks, sest Selveris lõppes kampaania ära) ja mu kriimustused ja marrastused kipitavad natuke vähem.
 Mis tähendab, et kipitavad ikka.
 Ja Totoro on nii väsinud, et ei liiguta ka. Lõhnab nagu bassein ja on märg mu varvastel magades ning kui püsti tõusin ja talle kogemata käpale astusin, niutsatas, aga ära ei läinud.

 Homme lähen juuksurisse. Uude kohta.
 Pilt kodulehel on kaunis: tundub, nagu oleks tegu avara, veidi vanamoodsa, ent stiilse salongiga. Kahjuks olen ma korduvalt sealt juuksurist mööda käinud ja tean, et tegelikult asub see ühes putkas. Sõna otseses mõttes.
 Kunagi müüdi sealt pitsat.




    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, tibinlusus  

 


reede, 22. mai 2020



    
Ainult tibijutt 



Meil fb-s rollimängijate kommuunis on "minu kodus olevate asjadega ehitan endale etteantud teemal kostüümi ja see on pildil" väljakutse ja ma "postapo" teemale tegin mõned siuksed:



signaliseerin


suitsetan




I am the legend
 K. pildid


Kauni maipäeva salvestus.
 Nüüd olen niiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii väsinud.
 NIIIII!!!!

 Lisaks ei suuda otsustada, kas tahta juuksurisse minna või ei. Oleks nagu vaja: kui ma oma heledad juuksed tumedate peale kammin, näen juba välja nagu keegi Maleva-filmist. Ilma kuklasse tehtud patsita ei lähe mitte aint välja, vaid ei käi ka kodus ringi.
 Aga kõik ju tahavad praegu juuksurisse, kindlasti on seal nädalatepikkused sabad ja midagi ja mingi värk ja brrr ühesõnaga.
 Võiks nagu helistada ja vähemalt tulevikuks aja kinni panna ikka?
 AGA MA EI TAHA ju! Pealegi mulle ei meeldi see juuksur, kelle juures ma Keilas käinud olen. Inimesena. Mulle ei sobi vestlus meessuhetest ja lastest iga kord juukselõikuse taustaks.
 Aga uude kohta helistada ja aeg kinni panna on teistmoodi paha.

Nii keeruline!
 Ehk siis phmt pean ma tahtma juukseid lõigata rohkem, kui mittetahtma telefoniga rääkida, uut kohta valida või vanasse kohale minna, ja see kõik on hetkel nii raske. Asjad on liiga tasakaalus, valikud halvad. 

Ach, elan oma Maleva-soenguga edasi.

Ühtegi üritust ka pole lähitulevikus, mille jaoks ilus olla.



Muidu seda piltidelt näha pole, aga mu suu oli nendeks hoolikalt fuksiavärvi värvitud (ma kunagi juutuubist õppisin, kuidas tumedat huulemeiki teha. Leevike tahtis huulemakrosid, ma olin talle modelliks ja sellest jäi mulle lisaks oskusele huuli tumedaks värvida ka mitu huulepulka), kostüüm on piltidelt näha ja ma kõndisin, koer rihma otsas niimoodi läbi linna.
 Päris palju vaadati.
 Olen rahul.
 Kuigi hoidsin kõhtu sees, sest noh - mu allavõtmine edeneb, aga see ei tähenda, et oleks täiesti valmis ja rasvavolt kõhult kadunud. 




Lisaks vaatan netist aina Klooga korterite pilte ja mõtlen, mõtlen ja mõtlen. 



    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eneseupitus, rollid-mängud, tibinlusus  

 


kolmapäev, 20. mai 2020



   
Kes ma olen? 



Tunne (mitte teadmine, TUNNE), et ma olen palju rohkem kui teiste hinne mu viimasele tööle, on imeline.
 Ükskõik, kui väsinud olen (ma olen väsinud).
 Ükskõik, kui vähe tehtud saan (aga ma saan PALJU tehtud, sest ma ei karda ülesandeid üldse mitte natukenegi).
 Nii hea.
 NII HEA!

 Sa ei ole oma töö.
 Päris kindlasti ei ole sa, mida su tööst ARVATAKSE.
 Oo, "Fight Club", ma lembin su esimest kahte kolmandikku nii väga! (Räägin paraku vaid filmist, sest pole raamatut lugenud.) (Ja idee, et hästi palju toimuvast toimub Nortoni tegelase peas, on tegelikult ka ok, lihtsalt filmi lõpus oleks Marla nagu väga päriselt olemas ja wtf, romantiline filmilõpp???)
 Nojah, mulle VÕIKS olla iseenesestmõistetav, et ma ei ole oma töö, peegeldused, mis teistesse jätan, ma ei ole oma ümbermõõdud ega põrandapühkimissagedus.
 Aga kuna mul on raskusi sõnastamisel, mis ma OLEN, unustan vahepeal ära, mis ma EI ole.

 Mõnes mõttes on see isegi naljakas: autistid kui (jah, see on äärmiselt iganenud stereotüüp, aga isegi mul endal tuleb kuskilt "autismispektri häirest" lugedes kohe ette, sest niipea, kui öeldakse "häire", saabub ka kõik see ülejäänud hirmus halvasti vananenud mõtetepagas, et autism on ikka paha, autistid mingid imelikud jne) "enesesse tõmbunud" ja "ainult ennast tunnetavad" - ja siis mina, autist, kelle põhiline raskus on enda ja maailma vahele piir tõmmata. Kui end ei valva, kipun ikka maailma eest vastutamist ja maailma äraparandamist üritama, arvama, et teiste arvamus minust ikka mingil kombel pädeb, ja ahastama, et kuidas maailm ja inimesed SELLISED on. Sest mu jaoks, kui ma ei mõtle selle üle, maailm ja inimesed olen ka mina ise.
 Kui jälle meelde tuleb, et mina EI OLE muu maailm, ma ei pea sellega isegi sobima, rääkimata sellest, et mu piinavad hinnangud maailma ühele või teisele ilmingule oleksid hinnangud mulle endale, on nii kerge olla.
 Ja siis läheb see jälle meelest ära.
 Ja õud ja ahastus ja ahistus ja jõuetus.

 Aga tõesti. Kui ma küsin TEILT, kes te olete, kas te suudate midagi muud öelda, kui "mina olen mina"? 


    18 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng, uus mina  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 18. mai 2020



   
Mai 



Tahaksin, et armastataks.
Ikka
on see mu rütmimasin,
igikestev bass.
Tahaksin, et armastataks.
Plika
või naine noor
 või moor
 või suremas.
Tahaksin, et armastaks,
aga
 just nõnda nagu olen,
teesklematu.
Tahaksin, et armastaks.
Maga!
Laulab ööbik,
 vaikselt koidab,
 läbi sajab katus. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: luulud  

 


pühapäev, 17. mai 2020



   
Vigad 



Täpselt ei tea, miks ja kuidas, aga läksin neljapäeval lolliks.
Mitte midagi aktiivselt kurja, kuid ma tegin nii palju asju, nagu ma normide piires tegutsedes teen kolme päevaga (miinus trenn küll, sellega püsisin päevanormide piires).
Nüüd maksan selle eest. Maksin üleeile. Maksin eile. Täna on vähemalt peavalutu, nii et see on korras, aga väga väga väsinud ikka.
Ei ole, kurat, vaja, kurat, kulutada oma lusikaid, kurat, mingi muu hea põhjuseta kui "ei tundu väga halb, teeme veel asju!"



Positiivse poole pealt: sain jälle sabast kinni kalduvusel samastada end ja oma väärtust oma viimase töö väärtusega teiste silmis (jättes muud väärtused üldse arvestamata ja ka töö "mulle endale igatahes meeldib!"-taset ebaoluliseks pidades). 

Nüüd on mõnda aega sel teemal leebe, et kui ka mu värsked tööd kiita ei saa, ma vähemalt ei sure sellesse tunnustusepuudusse, sest mul ei ole tunnet, et kiituse puudumine tähendab kogu mu eksistentsi mõttetuks lugemist. 




Haa, ja siis ma võin selle teema ka ju eluloo-eluõppimise raamatusse sisse kirjutada! See on raudselt üks auk, kuhu komistada ja hätta sattuda - oma väärtuse viimase töö kohta tulnud kiituste hulgaks arvamine.

Ühtlasi on see muidugi ka hea võimalus mitte ühistöö-romaani edasi kirjutada =)
Kui te olete püsilugejad ja mäletate mu väga klassikalise autistliku  meltdowni kirjeldust, siis see oli tolle romaani teemadel. Ma ei ole sinna pärast sõnagi juurde kirjutanud. Korra tegin faili lahti, seegi juba asi! 

Ei, ma ei kandnud teda maha seepärast. Aga no .... kui ma valvan, et ei teeks muud kui seda, mida tahan, ja mõte tolle romaani kirjutamisest on väga ebameeldiv, ma ei kirjuta teda. Pole aeg. Ma kirjutan siis, kui enam vastik pole. 




Aga eluloo-eluõppimise raamatuga tegelen meeleldi. Selle suhtes mul ei ole "keegi ei kiida, tahetakse et muudaksin, see on halb ja mina olen halb ja ikka nad, kuradid, tahavad, et ma elaksin, ükskõik, kui halb ma olen, miks, MIKS, MIKS OMETI, kui ma nii halb olen?!" hullumist ja vaimset köidikutes rabelemise tunnet.
Tähendab, enam ei ole =) 

Kui Varrak ehk Krista Kaer selle kohta "las seisab niisama ja siis vaata uuesti üle" ütles, oli küll tõrge. Ent see tõrge kestiski täiesti mõistliku aja "niisama seismiseks" ning nüüd on taas elevus ja rõõm temaga tegeleda.
Muide, soovitus oli kohane. Ei olnud tekst tõesti raamatuks küps ja mul oleks piinlik olnud, kui ta sellisena välja oleks tulnud. Aga mu "ma olen väärtusetu, kui mu viimane töö oivaline pole!" mõtlemine tõi kaasa soovi mitte enam sellega tegeleda.
Teha midagi muud, mille eest VÕIKS kiita saada.
Ja kui siis jutukogu eest ka ei saanud, oli väga väga väga halb. 




Kurat, oleksin siis varem taibanud, et kirjutan oma väärtuse jälle ainult viimase töö arvele! 

Sest ma ju võitlesin ennast omast arust teiste hinnangutest vabaks ja puha - aga kui "Lihtsad valikud" sai nii palju kiita ning "Kuningad" inertsist samuti, tundus nii vaevatu ja kerge lasta oma enesehinnangul nende peal õõtsuda - ja kui siis "kuigi sa proovid olla hea" (ikka veel arvan, et täiesti teenimatult) ei saanud  paitusi ja vaimustust (või õieti sai rohkem kui miski muu kanalitest, mis pole ametlikud, aga ametlikest ja avalikest ei tulnud midagi), mu sisemine tasakaal kadus.
Teised asjad muidugi võimendasid seda, võimendasid veel ja veel. aga mul oli ikka PÄRIS halb juba vahepeal.

Noh, ja nüüd jälle enam ei ole. "Ma ei ole see, mida mu viimasest tööst väljaspool mind arvatakse!"
Ei ole.
Esiteks olen ma palju enam ja teiseks teiste vaade ei ole üldse pädev ju nagunii, mida ma keskendun sellele!
Noh, ma teen vigu. Olen inimlik inimene. 
Näete, see oli taas üks viga. 



    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, proosalaulik, sotsiaalne alaareng  

 


reede, 15. mai 2020



   
Hommikune - olen ma maininud, et mulle väga ei meeldi hommikud? 



Istusin täna hommikul kell pool seitse ja vaatasin, kuidas Totoro küüsi närib.

 Tegelikult näris ta ainult ühte küünt, sest normaalsete varvaste küüned on tal lühikesed. Ta ju jookseb nende jalgadega kogu aeg ringi ja küüned kuluvad tibatilludeks, ning kuigi tal on arvukalt lisavarbaid (Kesk-Aasia lambakoera 25% temas - ja lisavarbad Kesk-Aasia lambakoeral on tõutunnus ja mida rohkem, seda uhkem), ma nende küüsi ikka kärbin aeg-ajalt.
 Aga selle ühe vist jätsin eelmisel korral naksamata. Juba üle nädala vaatan, et see üks on kuidagi pikk, terav ja kõver, peaks vist midagi tegema ... aga pole teinud.

 Nii et ta võttis asja oma hammastesse ja näris küünt. Otsustavalt ja ligi kümme minutit. Kuna selles varbas pole luid, käänas ta küünt igas suunas ning muudkui otsis paremat nurka, et kõige paremal moel naks! teha.
 Koer närib küüsi.
 Mitte metafoorselt.
 Nojah.

 Mina olin sellisel kellaajal üleval, sest pea.
 Valu.
 Kusjuures poole viie ajal oli valu juba nii tugev, et tõusin ja võtsin ibuka, aga kuigi ma üldiselt tean, et peavaluga pikali heita ei tohi ("mine heida pikali ometi!" - kurat, ma ei tohi pikali olla, see on kindel viis valu hullemaks saada!), olin nii unine ja lootsin, et ehk ibukas une ajal võtab valu ikkagi maha.
 Noh, ei võtnud ja kell kuus ma enam ei üritanud horisontaalis olla.
 Kui ma eluloo-eluõppimise raamatu jaoks võrgupäevikut eest taha lugesin, märkasin paratamatult, et mu pea valutab jälle sagedamini ning pikemalt.
 Jälle postituses sellest juttu.
 Ja jälle.
 Minu füüsiline tervis on otseselt vaimsega seotud. Kui on vaimus halb, on igal pool halb ja peavalu tuleb nagu kosk.

 Muidu käsikirja saatsin Petrone Printi, nad pole midagi vastanud. Annan neile 10 päeva saatmiskuupäevast, siis küsin, seejärel saadan kuhugi mujale.
 Ei, nende reaktsioon ei tähenda põhjapanevat hinnangut isegi sellele raamatule, kogu mu loomingust või saati mu väärtusest inimesena rääkimata. Ma olen hea olevus ka siis, kui mu raamatut ei taheta, kurat!
Hiljem: mõne mu teksti mitte avaldadatahtmine ei ole enesestmõistetavalt väide, et mul pole moraalset õigust maailmas olemas olla? No et ei ole tõesti, on väide, mida ikka ja jälle endale meenutada saan ja mis unustatuna taas valu teeb. Mainin ära, sest see oma väärtuse taandamine oma viimase töö väärtusele on viga, mida vist mitte ainult mina ei tee.
 Aga ma siiski tunnen nördimust teemal: "MisMÕTTES kõik ei ürita kogu aeg maailma teiste jaoks ära pehmendada, kas nad siis ei MÕTLE, et kui nad ei vasta, ma ei tea ju, kas nad üldse vastata kavatsevad, kas ma võin mujale pakkuda, kas ma peaksin oooootama, kuni keegi lugeda jõuab või wtf."
 Pean nõmedaks ja tüütuks tõsiasja, et inimesena koheldud saamiseks tuleb mul seda NÕUDA. Mingit vaikeeeldust, et kuna ma olen elusolend, saati lausa inimese liigist, ei tasu mulle asjatuid kannatusi põhjustada, pole.

 Aga no olen vähemalt nii palju arenenud, et nõudmist esitada. Enne Rongi oleksin käsikirja ära saatnud, vastust oodanud ja oodanud (sest äkki nad pole veel lugenud või arvamust kujundanud, varianti, et nad ei viitsi lugeda, ent ei vaevu seda mulle ka ütlema, arvestasin samuti nendepoolse võimaliku ja täiesti mõistliku käitumisena) ja siis tasakesi tõdenud, et nad ei taha.
 Vist pole küllalt hea.
 No teen paremaks - või alustan uut asja üldse, sellest selgelt ei piisa avaldamiseks.
 Raisk.
 Kui sa ise enda eest ei võitle, ei tee seda keegi. Et ei olegi vajagi võidelda, mind, sind ja igaüht võetakse inimesena niigi?
 Eino, ma olen ikka erinaiivne arvates, et nii võiks saada!

 Aga peavalu andis järele.
 Mis on tore.
 Varsti saan magama tagasi. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: keha, koerus, proosalaulik  

 


kolmapäev, 13. mai 2020



   
Inimene ja loom vol II 



Tõin ära Poeglapse koolilõunate-asendustoidu-koti.
 Enne viimast korda ma ei avaldanud soovi seda saada, sest oletasin, et see koosneb pakkidest makaronide ja riisiga, lihakonservid "Turisti eine" jms
 Aga siis nägin eelmise korra pilti.
 JUUST! PUUVILJAD!
 Olgu, mul võib see lisa-makaronipakk ka kapis olla, ega ta leiba küsi! Täiega oleme pojaga nii vaesed, et tasuta juustu tahta!

 Ilus ilm, kõik inimesed nii sõbralikud, ok, vahepeal oli vahe minu ja ühe mehe vahel vast poolteist meetrit kahe asemel, aga kokku: ei kahetse. Isegi arvestades, et mul hakkas piimapakk kotis lekkima ja pidin kaerahelbekoti ja makaronipaki (mõlemad kilest) enne kappipanekut üle loputama. Et me ilmsesti lastevorsti ei söö, ma olen pirtsakas "vorstis peab ikka vähemalt 70% liha olema, et seda sööksin!" ei loe.
 Totoro küll sööb!
 Jai!
 Hästi tehtud, väga väga naine!
 Muide, mu poeg, kes mitte midagi ei söö (no selge liialdus, aga idee saate kätte; pirtsakas on) vahtis vingus näoga seda lastevorsti, rääkis, kuidas kui ta pisike oli, meil oli küll harva vorsti, aga talle kunagi ei maitsenud eriti, oli "meh" - ja tegi siis endale (ka toidupakist pärit) kaerapehmikuga vorsti-juustu võileiva ja läks sellega oma tuppa.
 Ilmselt siis - süüa kõlbas?

 Mitte ainult väikesed, vaid ka suured lapsed on müstilised.
 Võ kui nüüd ausam olla, siis: inimesed on mitmekesised ja kummalised, arusaamatud ja arusaavad, ent veidrad jne.
 Kui ma väike olin, sain pidevalt pähe antropomorfismi eest (mu oma vanemad!) ja pidevalt ka meenutusi, kuidas mu heldimus on ebakohane ja loomadel (kusjuures ilma vahetegemiseta ahviliste ja amööblaste vahel) pole inimlikke tundeid. Mul oli lubatud leida, et nad on põnevad, aga mitte, et nunnud. See viimane on labane bioloogiline emainstinkt - ning ma ometi ei tahtnud olla labane!

 Aga nüüd küll mõtlen, et kui inimesed on niiiiiiiiiiiiiiiiii erinevad, niiiiiiiiiiiiiiiiiiiiiii! siis miks peaksid näiteks sipelgad ühesugused olema?
 Me oleme täpselt sama palju loomad kui nemad.
 Nii et ütleksin, et kui inimesele on ka teaduse silmis individuaalsus lubatud, peaks kõikidele teistele loomadele samamoodi olema.
 Et keskmiselt on K või P liigi esndajad selliste ja selliste omadustega?
 Indiviidi kohta ütleb see nii vähe!!!
 Isegi söömine-sigimine-eritamine-magamine,  nende vajaduste suurus, kuidas rahuldatud saab ja vajaduse rahuldamiseks mängu toodavad resursid on isenditi ju NII ERINEVAD! Inimeste puhl näeb seda igaüks, kes inimestega kokku puutub.
 Aga sipelgad ühest liigist on ju nii sarnased ...

 Tellisin raamatukogust raamatuid. Olen vaimustuses! Nii kerge ja kiire! 


    18 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 11. mai 2020



   
Emapäev eile 



Eile käis K. ja pesi mu korteris kõik aknad puhtaks. Ok, neid ongi köögis üks, elu-ja-minutoas teine ja poja toas kolmas. Aga ta pesi kõik need puhtaks! Nii puhtaks, et mu aknad pole IIAL nii puhtad olnud!
 Ütleme lühidalt: sedavõrd head emadepäevakinki pole mulle veel kunagi tehtud. Olen üleni hurmatud ja nii-iiiii-iiiiiiiiii rõõmus.
 See-eest mu poeg kviteeris emadepäeva lausega: "Aa, head emadepäeva ka."
 Kolmandast küljest: mu tütar JA mu ema käisid ka külas, tõid kooki ja juustu ja vahukoort ja kommi ning olid nii nunnud. Nii nunnud!
 Tütarlaps keeldus hiljem ära minemast. Hoidis must kinni nagu koaala eukalüptipuust (tema istus, mina seisin) ning vaatas suurte silmadega muudkui mulle näkku, nagu paistaks sealt midagi jube põnevat.

 See oli ka tore.

 Kuigi tundsin end natuke mölakana, kui ta käekõrval ema autoni viisin, et näiu sinna sisse läheks ja minema sõidaks ometigi. Nagu - mis ema ma ometi olen, tahan tütrest lahti saada!!!!!
 Teisalt: MINU ema ootas autos juba kakskümmend minutit, et tütretütar ka sinna istuks ja nad saaksid minema sõita.

 K. pesi KÕIK MU AKNAD PUHTAKS!!!!!!
 Maivõi ...

 Jah, mu lemmik-armastuse-keel on sõnad, aga kõik muu on samuti oivaline, kuni need pole kingitused.
 Mulle meeldivad küll ka hästi tehtud kingitused ja kuigi kõrvaklapid (armsad soojad, kuhu saab samas helitegija juhtme sisse panna, phmt talvine kaks ühes rõõm, tulid postiga anonüümselt annetajalt) enam kasutuses pole, kohvitassi kirjaga "väga väga naine" ja Sandmani Surma pildiga kasutan ikka edasi. Aga kingituste saamise osas olen suht mölakas - ehk kuni ei ole jube hea kingitus, ma olen "Mhmh, aitääh!" ja siis see on minu oma asi, mis ma temaga edasi teen. Pole mingit hardust.  Ja kui lisaks imehea olemise puudumisele (no et ma tunneksin end NÄHTUNA, inimene mõtles mulle ja tegi tabavad järeldused) kinki kohe praktiliselt ei saa kasutada ja pole ka üllatusväärtust, ma ei oska  rõõmu tundagi.
 Mulle meeldib endale kinkida palju rohkem, kui kingitusi saada =D Ja vahel on nendegi pärast aastaid takkajärgi piinlik (notsule saatsin korra poolkindad, mille kohta tegelt juba ENNE saatmist mõtlesin, et äkki on tundlikule temale liiga sünteetilisest materjalist - aga jumal-teab-miks, ilmselt ideega "no kui talle ei sobi, kingib edasi" - ikkagi saatsin ja nüüd vaevlen). Sest no ma ise olen nii tundlik kinkide osas ja siis on nõme tunne kinkida asju, mida inimene tegelt ei pruugi üldse tahta.
 Väga vähe vaevlen küll, aga ikkagi.

 Nojah, aga koosveedet' aeg, teened ja puudutused meeldivad mulle kõik =)
 Ja see aknapesu oli teene ja aeg ühes!
 Lisaks tundsin end nähtuna. Inimene märkas, mida mul VAJA on!
 Jah, me eelmisel päeval rääkisime (messenger, vast on "kirjutasime" õigem?) aknapesust ja ma ütlesin, et jaksan korraga kaks ruutu ja midagi-midagi, aga ta võttis arvesse ja tegi ka teoks ja awwwwwwwww!!!!

 Üleeile õppisin koos pojaga vene keelt. Või noh, me tegime ta töövihikuharjutusi meetodil "mina ütlen, mis peaks tegema, ja tema teeb".
 Püha kurat!
 Neil on vene keel teist aastat ja mina pooli sõnu ühest harjutusest ei teadnud. Ok, saime tehtud ikka, sest ma olen suur loogik ning arusaadavate sõnade ning eelmise harjutuse põhjal (selle olime just ära teinud) leiutasin enam-vähem, aga kuidas tema peaks seda kõike oskama, kui mina oma 11-aastase õpikogemusega olen "mähhh?!", arumaitaipa.
 Vene keele õpe meetodil "keelt ei omanda, aga positiivsed hinded tubliduse eest ülesannete ärategemisel saab kätte" jätkub läbi aastate selgesti. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, inimesed on nii ilusad ja head, lapsed  

 


reede, 8. mai 2020



    
Mängud 



Kui närin, juhtub sageli, et mu lõualiiiges naksatab. Mitte mingi uus asi (ühel suvel umbes kümme aastat tagasi suudlesin majanurkade taga vargsi ühe väga nägusa noore mehega alailma ja põdesin iga kord, kui suud laiemalt avades lõuas RAKSATAS), mitte valus ega (kui just ei suudle) häiriv.
 Mu tütrel, muide, käitub lõualiiges samamoodi.
 Aga praegu, kui porgandisuutäit närides Civilizationit mängin, või õigemini üritasin närida, teeb Poeglaps voodis häiritud hääli. Ja nii ma siis istun, poolnäritud porgand suus, ja ei julge närida. Sest lõuas kolksub ja poeg häirub.

 Mängin tasa-tasakesi ja vahetevahel luban endale ühe närimisliigutuse.

 Üldiselt see Poeglaps, kes distantsõppe alguses halas: "Mulle üldse ei meeldi, tahan kooli!" võttis end kokku ja tegi ära hirmsa hulga tegemata töid, arvake, mille vältimiseks?
 18. mail peavad need, kel selle nädala lõpus on 6 tegemata asja õpilaskontol, kooli minema.
 SEDA tuleb ometi vältida!
 See-eest leidis ta kapist hunniku vanu legosid (enamuse andsime ära vastastikkusel kokkuleppel, aga üks väike kast oli alles) ja veetis õnnelikud kolm tundi, neid kokku pannes, pomisedes: "Su aju on kadunud, aga proovime seda maski, see on lahe", "Jaa, see on ikka veel lahe! Kahju, et teist jalga pole ..." ning "Oh, ma mäletan seda, selle ma ostsin ise ilma emmeta! Läksin üksi poodi ja ostsin ise!"
 Mul on nüüd ka kuidagi harras olla. Poeglapsed läbi aastate on kuidagi lähemal - enamasti on nad kaugel, mida nooremad, seda kaugemal - kuid korraks tulid lähemale.

 Kui veel Türil elasin (tuntud ka kui Depressiivne Väikelinn) armastasid mõlemad mu lapsed seda laulu selle videoga.







    4 kommentaari:       

 
 Labels: keha, lapsed, muusikad  

 


esmaspäev, 4. mai 2020



   
Ei taha kurb olla 



Kui su suured kõrvad vedelevad põrandal laiali, kui sa seal põrandal magad, varem või hiljem ikka keegi neile peale astub.
 Kusjuures Totu kõrvad pole isegi hirmus suured ju! Oleks mõni spanjeli või setteri tüüpi koer!
 Aga hea uudis on, et kuigi ma nagu karu tammusin juba teist korda ta kõrva peal, polnud mul kummalgi juhul kingi jalas.
 Nii et niutsatus, kuid mitte enamat.




 Murca tegi aasta tagasi selle pildi. See on niiiiiiiiiiiiiii nummi, noh! Ja fb on pakkumas võimalust "lisa oma veebilehele", mis tuli ära testida kohe, kui seda märkasin.
 Muidu keegi enam Totust pilte ei tee, sest K. väsis vist ära ja mina ise ei oma tehnikat ja blablabla. Aga kuna ta näeb umbes täpselt samasugune välja, sobib ka aastatagune pilt.
 Isegi pilk on samasugune.

 Tegelt maiole ikka veel päriselt ära toibunud.
 Võimaitea.
 Vbla pole ma enamasti heas seisus ja kui vahepeal olin (need Pärast Rongi 1-4 aastat), on see eriline kingitus?
 Mäletan, kui kuramuse tore oli ja niipea, kui meel mõruhapuks minemas kippus, meenutasin endale, kuidas maailm saab hakkama, mina olen torm, kui ei meeldi, minge ära, kui õiendama hakkate, minge persse ja üldse - ära põe, väga väga naine! Pole sinu vastutus!
 Ja see toimis.
 Vbla ma lihtsalt ei ole enam järjekindel?
 Arvasin, et saan ilma nende korrutamistetagi hakkama, aga siis tuli tallitöö, ei tahtnud Varrak mult kaht raamatut järjest ja K. ka ideaalse sõpruse  arvestuses punkte ei saanud ja samas ei nõustunud ka ära kaduma ja mitte mu elus olema ...?
 Ilmselt, kusjuures. Sest mantrad ikka veel toimivad. Kui neid endale meenutan, on kohe toredam. Lihtsalt ei meenuta enam kogu aeg. Magama jäämise eel loendades iga 111 arvu järel, igas kolmandas võrgupäevikupostis, igas teises vestluses. Arvasin, et saab ilma samuti, kui juba seest tugevam olen - aga nii tugevaks ikka ei osutunud.

 Vbla, kusjuures.
 Tundub tõene.
 Ja noh. Ega maailm just ei hellita ka. Ehk inimesed, kes on nagu toredad, nagu ONGI, ikka kinnitavad mulle, et ma ei ole See, nende arust hea. Ja kuigi nad enamasti ei ütle, et kule, ole vait ja mine ära, ma ei taha sind siia, kogu aeg tilgub vaikselt "ole teistsugune".
 Ja ei. Ma keeldun.
 Taevas kui tore on seda taas mõelda ja tunda!
 Ma olen mina, just nii hea, kui olen!
 "Te tahate, et ma teistsugune oleksin? Sry, not sry, ma ei ole, minge otsige endale keegi teine, kellega mängida!"

 Jah. Ma olen, kes olen.
 Kui ei meeldi, minge ära. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, maha äng  

 


laupäev, 2. mai 2020



   
Niuts 



Pea valutab.
 Teist päeva, aga öö nende vahel magasin suht rahuldavalt - ibukas on tore asi.
 Mõõdukalt tore, aga antud juhul siiski piisavalt. Magamine annab nii palju jõudu jamadele vastu seista!
 Juba ammu pole olnud olukorda, et sumatriptaan KOOS dušiga ja kahekordses annuses ka ei aita. Eile ei aidanud.
 Täna hommikul vankusin apteeki uusi migreenitablette ostma, aga jah.
 Nad summutavad valu, kuid ära ei võta. Sest emotsionaalne pinge.

 Krt, nii palju kergem oleks elada, kui poleks mu "küsin abi, kui väga vaja on - ja mis MÕTTES ei anta?! Päriselt?!" värki. Kusjuures ei anta enamasti häid sõnu. Raha ja asjadega ei pea küsimagi, enamasti piisab ohkest "krt, seda mul ka pole". Ja ma olen teile nii tänulik, tões ja vaimus.
 Aga kuitahes otse ma küsin hästiütlemist, kui palju ka inimene on enne kogenud, et mu endahindamis-"ütle mulle hästi, mul on vaja" ja "lohuta nüüd mind, mul on vaja"-laused räägivad mu tõelistest vajadustest, IKKA ei tule.

 Ma ei tea ka, mida teha.
 Keha on mul "no kui väikese halva peale ei anta, läheme päris katki, siis ikka antakse!" ja siis ma olen katki ja heade sõnadeta ja no kgpiq279(&am p;¤#))&hlkJ kjkgöLHIO!!!!
 Mida ma teen?! Ära vaja? No aga ma vajan!
 Aa, et poleks vaja olnud sinna Sotsiaaleluruumide Keskusse üldse minna, oli ju arvata, et see kurnab mu välja ning pärast otsin soojust ja hellust ning olen hädas, kui seda ei tule ...?
 oeh ...
 Noh, tegelikult saingi sealt teada peamiselt, et parem mitte nende juurde minna ja selle peale loota, et sotseluruum.
 Nii et võinuks tõesti lihtsalt mitte minna? Krt, nii julge pole isegi mina mitte =(

 Aga väljakirjutamine aitab. Esmalt kirjutasin talle (no K.le, ikka K.le, mida ma siin varjan - ta ei ole selles ainulaadne, et ei anna häid sõnu, kui küsin, aga ta on hetkel mu peamine küsimiskoht) endale, nüüd kirjutan siia ja juba on parem. Pinge on maha võetud. Esialgne ootus vastusele on asendatud "vasta mu nüüdsele kaebusele"-ga, mis läheb samuti tasapisi nõmedaks, kui ka sellele vastust ei tule ning räägitakse muudest asjadest, kuid esialgu on kergendus.  
 Pole veel kaks päeva oodatud, ainult tund ja 20 minutit.

 Aga see on nii tunda =( Süda on ka paha, peavalule lisaks.
 Oleks kurb, kui psühhosomaatiline ma olen, kui ma samas ei mõtleks, et äkki ikka tegelt on KÕIK. Lihtsalt nad ei märka seda nii teravalt kui mina, sest nad ei jälgi ennast sellisel katkematul kullipilgul.
 Ja siis saavad vähi ja tarknaine ütleb, et jajaa, see on endas hoitud vihast muidugi.
 Võibki vahel olla, mõtlen ma. Keha on väga vägev ja kui sa ei kuula teda muidu, lõhub kasvõi iseenda ära, et viimaks kuulda võtaksid.
 Iseasi, et ka mu kallis klassiõde suri ajukasvajasse 10-aastasena. Mingi valemiga ei usu ma, et temasse oli kogunenud sama palju allasurutud viha, kui mõnel 70-aastasel viimaks kasvajana välja lööb.
 Ehk inimesed on erinevad, põhjuslikkused on erinevad ja miski pole ühene ja selge.

 Aga mu pea valutab!
 Ja last K. mulle ka ei tee!
 Ja nutt ja hala! 


    21 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 30. aprill 2020



   
Vanade asjade kasulikkus 



Paistab, et teie annetused korterifondi lähevad sihipäraselt käiku.
 Sest sotsmaja suve lõpul leiaks mulle küll toa (ÜHE toa), aga ühetoalise korteri sissemaks mul juba on enam-vähem koos ja seal oleks vähemalt köök ka, et mina ja Poeglaps vähemalt mingi eraldumise saaks teha kumbki oma arvuti taga. Sotsmaja ühes toas aga seda lõbugi poleks.

 Muidu oli see kohtumine ametnikuga mitte-nii-hirmus, sest ta oli tore ja pealegi tundis mu nime ära (!) ja ma ei pidanud tõestama, et olen kirjanik, ja lisaks tõdes, et ma ise oma töövõime-hindamise-akte täites ilmselt esitasin end hirmus tublina, sest ta ju näeb, et mul võiks olla pigem "raske" kui keskmine puue. Aga jah.
 Üks tuba.
 Ma olen ikka suurema privaatsusega juba harjunud.
 Krdi ... hellitatud olen!

 Lisaks tappis see kogemus mu muidugi ära. Väsimusega. Saabus jälle "liiga väsinud, et hingata" seisund. Hingan välja ja siis ootan, kuni mittehingamisest ebamugavus peale tuleb, enne kui uuesti sisse hingan. Sest  hingamine võtab jõudu, mida mul vabalt anda pole.
 Ma ei mõtle sellele täna, ma mõtlen homme, oli Scarlett O'Hara sisekõne.
Ma mõtlen sellele kõigele homme.
Et ma ikka võiks eluloo-elamaõppimise raamatu veel kord läbi toimetada ja vaadata, mis tast saab.
Et Poeglapse õppetulemuste täna Stuudiumi laekunud teave ei ole kuidagi ilus ja ta keeldus minuga sel teemal isegi rääkimast.
Et K. halab, et peab nii palju tulumaksu juurde maksma ja mul on: "Isver küll!"
Ma mõtlen neile asjadele homme. Või ülehomme. Või kunagi.
Kõik saab korda ka siis, kui ma ei mõtle midagi.

 Ma ei ole wolframist. Ei jaksa kõike.
 Kurat, ja ei peagi jaksama. Lase lõdvaks, väga väga naine, võrgustik kannnab!
 Ehk siis loen (toimetamise juures paratamatult pean lugema) oma eluõppimisraamatut üle ja krt, mis targad mõtted! Oleks, et ma ise mäletaksin ka kõike, mis seal kirjas!
Eriti see osa, et ma ei kavatse enam oma elu piinlemisele kulutada. Mul on ainult see üks elu ja no ei saa see parem, kui ta valutades veeta!
Mis sellest ideest sai? Kuidas ma selle ajust välja lasin libiseda?! Kuidas "no tee see ära, ega see hirmus raske ju pole" jälle sinna asemele ilmus?!
Krt ...
 Kuradi KURAT!

Aga vaadates asja positiivset poolt: ma loen omaenda juttu üle ja saan targemaks taas. Nii hea, et selle kirjutanud olen!
Ja äkki on sellest kellelgi veel kasu.
Kuigi minu enda kasu juba täidab eesmärgi ära, ah?
Seda ka lugesin oma raamatust ja noogutasin. Muidugi. Nii jah! Tee just neid asju, mis su enda hinge helama panevad! 


    11 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, meta  

 


teisipäev, 28. aprill 2020



   
Imetlus on tore asi 



Aga kui ma tahan mitte kellegagi suhelda, ma ju võin?
 Seleks karantiin loodud ju ongi!
 Nii tore.

 Kuigi mu taotlus sotseluruumi saamiseks suve lõpus (hei, ei saa ju lootma jääda, et ehk teenin midagi ja/või ehk teil on palju raha üle, ehk saan laenusissemakse summa kokku. Ma ikka esitasin avalduse odava üüripinna saamiseks samuti) tõi kaasa, et neljapäeval lähen sündsat kahemeetrist vahet hoides kohtuma Keila linna ametnikuga.
 Kui on vaja, on vaja, teen ära.
 Aga see pole üldse mõnus, viu-viu-viu ... Ei meeldi.

 Täna esimest korda hakkas häirima, et pole ühtegi edeva riietumisega üritust ees ootamas, mille jaoks "mis ma selga panen" mõtiskleda. Ilmselt seepärast, et käega katsudes tunnen: mu "söön veits vähem" programm on vaikselt saavutanud, et siin ja seal on rasva vähem.
 Oh, ma olen nii kaunis, tahaks seda näidata!
 Aga pole, kus, ja kedagi nagunii ei huvita ka.
 Näh.
 Võin näidata Keila linna ametnikule ülehomme. Ta kindlasti on vaimustusest oimetu.

 K.d ka ei huvita, oh kus ma jään ...?!
 Aga! Ma võin minna veel kõhnemaks! Nii, et keegi peale mu enda vbla ka märkaks! Ja SIIS on vast juba pidudehooaeg ka lubatud? Krt ... krt, ma läheks burleski vaatama! Sära ja kunstripsmed!
 Ma täpselt ei tea, miks mulle meeldib inimestele ilusana meelde jääda. Ilmselt mul on tunne, et siis toon maailmale rohkem kasu? Noh, et kui teen vaatajatele rõõmu, on maailm parem?
 Ei ole tark tunne, ei ole. Aga samas: lihtne rõõm? On. Võtan rõõmu, kust saan? Hea plaan, nii teen.

 Täna on selline hall malbe ja helge päev. Pojal ka kella peale ühtegi kooliasja pole, nii et ta läks kell kuus hommikul pesema ja magama. Mina ärkasin see-eest samal ajal päriselt üles, sest kui tema parajasti pesema läks, oleksin ise kempsu tahtnud, ent meil on ju wc ja pesula ühes ruumis.
 Ergo ootasin ja kannatasin, kuni ta ära pesi, ja selle ajaga kadus uni täielikult.

 Mängin civilit ja ÜLDSE ei ole tubli.
 Noh, välja arvatud koeraga õueskäik, välja viidud prügi, hommikusöögi tegemine ja mõtlus, kas jälle on aeg esikut pühkida. See ei oleks ju mulle vastumeelne tegevus? Ok, lähen pühkima.
Tehtud.
Ma olen ikka nii vapper, onju?
Teen hommikusöögiks pannkooke nagu emme arhetüüp ja puha! Imetlege mind sellegi eest, kui muud ei saa! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, tibinlusus  

 


laupäev, 25. aprill 2020



   
Koer ja poiss 



Poeglaps on porgandi pealt sibula peale üle läinud.
 Mul on juhe koos. Sellest saan veel aru, et inimene sööb pool kilo kuni kilo porgandeid päevas. Krõmps-krõmps ja läheb. Aga et inimene sööb 3-4 toorest sibulat päevas?!
 Mida iganes.
 Muidugi ta võib. Lihtsalt naljakas on üle päeva poolt kilo sibulaid osta, sest eelmised on otsas.

 Oot, ma räägin veel temast natuke - mitte midagi hirmus isiklikku, lihtsalt väikesed temaga seotud anekdoodid.
 Kuna tema toal on nüüd UKS (juba üle aasta), on see enamasti kinni ja ma koputan siivsalt iga kord enne sisenemist.
 Koputasin uksele.
 "Mul ei ole midagi öelda, lihtsalt Totoro lemmikmänguasi jäi ju siia maha. Hm, kus see on? Te mängisite sellega voodis, nii et vbla ..." Pööran tekid teistmoodi segi kui enne. "Siin ei ole. Hm. Vbla kukkus maha siis?"
 Voodi taga ei olnud samuti. Nii et heitsin käpuli, et voodi  alla vaadata.
 Poeg hakkab naerma.
 Kuna ta tavaliselt lampi ei naera, hakkasin kohe kahtlustama. Saatsin Totorole, kes sealsamas põrandal lebas, pika pilgu.
 Mhmh. Koer lamas vaguralt ja näris seda lemmikmänguasja, mida mina parasjagu käpuli maas otsisin.

 Siis käisime ükspäev koos koeraga jalutamas.
 Enamasti on meil jagatud, mina käin kahel korral päevas, tema ühel, aga ma hakkasin virisema, et ta on nagu vampiir, õues käib ainult pimedas, ja tema vastu, et no olgu, ta on nõus päeval õues kõndima, aga üksi ei taha. Niisiis läksime kahekesi koos koera jalutama.
 Käisime selle kraavi-kanali ääres, mis jõest välja tuleb ja parkmetsas on. Totoro oli lahti (välja arvatud kui keegi vastu tuli) ja poeg hakkas tema sõjaratsu-jooksude ajal ümisema: "Tram-pararamp-pararamp-pararamp ..."
 Meil oli tore, kuigi Totoro oli algul selgelt: "KAKS inimest! Tohutusuur kari, mida ma pean nüüd hästi hoolega valvama, kogu aeg neid mõlemat silmas pidama. Välkkiirelt pead pöörama selleks ja igaks juhuks tirin rihma ka, sest nii hull olukord!"
 Nojah, aga mõne aja pärast ta rahunes maha, jõudsime parkmetsa ja kõik oli kombes.
 Muuhulgas leidis koer ühe hiigelsuure oksa. Mitte päris tüve, aga no see oli suur ja jämmme. Ja siis ta mängis sellega, haaras seda hambusse ja jooksis, pea kuklas, et raskust tasakaalustada, urises ja hüppas selle ümber. Viimaks kaotas huvi, jättis oksa maha ja jooksis edasi.
 Poeg: Õige, jäta see kole oks maha!
 Totoro peatus, jooksis tagasi oksa juurde, haaras selle hambusse ja trallitas veel 20 sekundit - siis jättis alles päriselt maha ning tuli meiega edasi.
 "Kole?! MisMÕTTES KOLE?! Täiega tore ja hea oks ju!" oli peaaegu näha jutumullis ta pea kohal.

 Kui ma nüüd ... kui ma nüüd end kokku korjan peale laiali lagunemist (ja noh, oleme ausad: see on mu forte, elus on tulnud seda nii palju õppida!), teen midagi kirjutamisega. Kirjutan romaani edasi või vaatan eluloo-raamatu üle või mõlemat.
 Mõte "Eestis ei pea kirjanik kirjastusele lojaalne olema, kirjastused pole ka autorite arendamise peal väljas" oli suureks abiks. Mul oli jube raske mõelda, et pean uute inimestega proovima, kui tuttavadki ei tahtnud - ent selle idee peale tundub uute kohtade uurimine korraga KERGEM, kui taas Varrakule pakkuda.
 Mitte raskem. 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, proosalaulik  

 


neljapäev, 23. aprill 2020



   
Klassika 



Ohohoo, jajah.
 Mul oli klassikaline autistic meltdown üle ei-tea-mis-aja.
 Nii ammu polnud olnud, et ma isegi ei mäletanud, kuidas see on.
 Faasi "enne" on mul küll olnud. Et nüüd on vaja ära minna, kasvõi kempsus istuda, aga üksi, heita pikali ja panna silmad kinni, puhata vaimu. Aga mitte seda, kus ma täiesti kokku jooksen ja rikki lähen, kus mitte miski enam ei huvita ja phmt lihtsalt röögin ja pekslen irratsionaalselt.
 Kuna mul seekord oli autistic meltdown interneti teel, sisaldas see lihtsalt väga kurje ütlemisi nii ruttu, kui ma trükkida jõudsin. Kokkuvõtteks sobiks nt: "Ma ei taha su kuradi pai!!!!"

 Päris naljakas, sest ma kirjutasin teise autistiga ja ta võinuks ju - noh - mõista. Ta jagas mulle oma ettekujutust millestki, mis mulle emotsionaalselt väga oluline. Ehk kui ta saatis esimese graafiku-joonise, oli mu vastus: "Oo. Ma olen nüüd natuke oimetu. Oot, seedin."
 Aga otsa tuli veel viis graafikut-joonist ja vahele juttu.
 Mina: Sa oled väga põhjalik ja tubli olnud, et selle kõik sedasi süsteemi panid, aga minu jaoks on seda uut infot palju. Ma saan aru, miks sa oma seniseid sedasorti asju ära pole teinud - sa mõtled kõike ümber poole peal!
 Tema: See ei ole ju uus ja ma ei mõtle ümber! Me oleme enamikust sellest kunagi rääkinud ka ju. Vaata, ja siis on veel see väike muutus ...
 Mina: Minu jaoks on uus ja see pole väike muutus!
 Tema: ... see ...
 Mina: DFSHUKG HIOKI"%()(="% EJKTJHALIK!!!!

 Nutsin. Hullusin. Nutsin.
 Siis läksin akna peale suitsu tegema.
 Tulin tagasi.
 Mina: Sul on õigus. See viimane on tõesti pisiasi ja eelnev on ka ok ju. Aga ma ei jaksa praegu enam.

 Ühtlasi on selgitus, MIKS ma suitsetan.
 Ma võtan siis aja maha ja seedin asjaolusid.
 Aga oi, see meltdown väsitas mu ära. Nagu nii ära, et järgnes jälle vastu uksepiitu põrkamine ja ka täna hommikul ei kannata mu käte koordinatsioon ega nägemise topelsus mingit kriitikat.
 "Tema" ehk teine pool muidugi ei ole "miks ma teda ei kuulanud", vaid on "inimesed on nii irratsionaalsed, eriti Triinu" ja mul on suhtkoht meeleheide.
 Kurat kõik on nii lihtne, nagu õpikust ja ainus, mida vaja oleks, oleks mind kuulda võtta, kui ma ütlen, et LIIGA PALJU INFOT - aga ei. SEDA ju ometi ei saa.

 ...
 ...
 ...

 Kui läheb raskeks, tahaks, et keegi aitaks ja hellitaks. Kedagi ei saa aga sundida aitama ja hellitama.
 Nii et ei tasu lasta asjadel raskeks minna?

 Oh-ah.

 Asja hea külg: mitte millegi muu pärast ei jaksa natukenegi leili minna. 
 Kdfg(¤")(Tyikjtd"(¤I9´´. 


    16 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, sotsiaalne alaareng  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 22. aprill 2020



   
Kehast ja suveilmast 



Võtsin ette "söön vähem", sest rasvarull kõhul muutus peale esimest märkamist kogu aeg märgatavaks. Tükk aega ma ei pannud teda tähele, aga kui juba panin, katsun alailma, proovin peopesaga ja olen "WTF?!"
 Ja toit on nüüd NII HEA. Isegi kohv läks jälle paremaks! (Vahepeal oli see endiselt mu lemmikjook, aga tegelt ei midagi erilist. Nüüd on jälle "hmm, voodis on mõnus ... jaa, mõõnus ... kahju, et suik rohkem peale ei tule, aga vedeleeen ..." ja siis veerandi tunni pärast tuleb korraga meelde, et kui üles tõusen, saan kohvi teha!
 Plaks, olen istuli ja koer tuleb kohe innukalt oma pead sügamiseks pakkuma, sest NÜÜD ma olen igatahes ärkvel ja ta kavatseb seda ära kasutada.

 Pidev küllus ikka nüristab meeli täiega.

 Lisaks sõin kõhu täis - puuviljasalat kreemiga, mis koosneb vahukoorest ja toorjuustust, natuke on suhkrut ja vaniljet ka - ja läksin siis magama.
 Kell oli umbes kuus õhtul, omateada võtsin lõunauinaku ette.
 Hommikul kell pool kaheksa tõusin suhteliselt puhanuna.
 Vahepeal käisin kempsus ja ütlesin pojale, et ta koeraga välja läheks. Ja magama tagasi. Täpselt ei tea, mis selle pika magamise point on teemal "pole vist vaja nii palju süüa", ent midagi nagu oleks.
 Sest enamasti ma ei maga järjest isegi üheksat tundi. Päeval paar tundi ja siis veel paar tundi lõunauinakuid otsa, aga et öine uni võiks 13 ja pool tundi kesta, on mulle päris üllatus.
 Ei, nooremana kestis küll, aga ma nüüd ju vana parimates aastates.

 Issake, kohv on ikka väga hea =)

 Ma vahel mõtlen sellele eluloo-eluõppimise-raamatule, mille ma valmis tegin ja mida KA Varrak ei tahtnud. Et mis sinna veel panna või kuidas vormistada võiks, et parem laiale lugejaskonnale meeldivam saaks. Praegu on ta vormis "kuidas võiks elada inimesed nagu mina" ja "inimesed nagu mina" on kaudselt defineeritud kui "need, kes tajuvad teiste tahtmisi paremini kui enda omi".
 Aga see võib tõesti väga kitsas olla.
 Selliseid inimesi vist väga palju pole.
 Kas sel raamatul on üldse pointi, kui kirjutada mingi teise fookusega kui "raali välja, mida SINA just tahad ja keskendu sellele"?
 Võibolla peaks süüvima hoopis sellesse, kuidas inimesed nagu mina on need, kes ei suuda käibefraase asjadena iseeneses võtta ning jooksevad puusse (sihilik nali - nali on selles, et metonüümia selge keele asemel, onjo), sest maailm ei räägi selget keelt, vaid mingite koodidega? Ja siis on raske, saadakse nõu, mida kuulda võttes minnakse katki, ja samas teine isegi ei mõelnud, et sa pead nii ja nii tegema, ta lihtsalt ilmutas hoolimist.
 Et kui sõbral on paha, siis nõuandmine on koodis: "Ma hoolin, kuidas sul läheb"?

 No vaatab.
 Ma tegelt arvan, et see on juba päris hea raamat, aga jah. Sihtgrupp on napp, isegi kui ma seda laiendama asun. Miska rahateenimine võib olla raskendatud.

 Koerale maitsevad uued krõbuskid.
 Miska olukorra: "Mismõttes ma pean enne krõbuskid ära sööma ja alles siis saan konti ja liha?!" on välja vahetanud: "Mismõttes ma pean enne seajala ära sööma, kui jälle krõbuskeid saan?!"
 Kuigi tõsi on, et ega seajalad ei ole ta lemmikud kunagi olnud. Koodikont küll, aga mitte see sõrgmine ots.

 Väljas on nii soe, et kisub bikiinide ja päikesevõtmise poole. Mitte et mulle meeldiks päikest võtta, aga kui ma nagunii koeraga jõe äärde lähen, võib ju bikiinid riiete alla toppida, seal muud riided maha koorida ning pool tundi raamatut lugeda.
 Sest mulle ei meeldi päikest võtta, aga päevitunud olla küll meeldib. Solaarium kuid on, jumal paraku, eriolukorra tõttu kinni. 


    38 kommentaari:       

 
 Labels: keha, koerus, proosalaulik, uus mina  

 


laupäev, 18. aprill 2020



    
Pisike postike eimillestkierilisest 



Kerge küllastumus eelmise posti, mille all rekordarv kommentaare, teemal arutamisest.
 Et ma võtsin kohe algses postituses positsiooni "wtf, väga väga naine" ei muuda, et jah, olin küll veitsa tropp.
 Ja noh. Võtsin selle omaks, nii, aga natu igast isklikke ("emake maa, tema armastab mind ju küll, ent kas mina teda ikka ka nii, et ta usuks?" ja "teda ma küll solvata ei tahtnud!") pingeid tuli veel ja nüüd on iga kord võrgupäevikut avades: "Issake, see post vahib jälle vastu!"

 Nii et kirjutan midagi muud vahelduseks. Midagi ilmast ja tervisest ja tundest, et krt, ma vist olen paksemaks läinud kui hea oleks.
 (Mis, et peaks kaaluma?! Ei taha!)
 Ühest küljest: kes mind ikka rohkem armastaks, kui kõhnem oleksin? Teisalt: aga mind SEGAB kui kõht ebatavaliselt käitub ehk antud juhul "üle püksivärvli ripub nagu vanal mehel!" /Tegelt tean heas vormis või näiteks vähist kurnatud kehaga jube kõhnu vanu mehi samuti, see on stereotüpiseeriv kõnekujund./ Kolmandalt poolt: aga kui ma TAHAN süüa teise portsu veel, kas ma siis ei või või? Või kolmandat, pisemat, võtta? Neljandast: toit hakkab nii hästi maitsema, kui kogu aeg lõputu valikuna ees pole!
 No ma mõtlen selle üle natsa.
 Mingit dieeti ma pidama ei hakka, aga vbla jõuan jälle sinna, et teist portsu ei võta, kui väga ei taha. Tahan ainult natuke? Vot ei võtagi.
 Samas: aga milleks? Mida ma võidan sellest? Kas ma saan õnnelikumaks, kui end piiran?!


kleit läks veel selga, aga vbla just selle pildi
 ajal käristasin kaenlaaluse katki?
 Hiljem pole proovinud, sest kaenla alt on katki!
 Mul on mõte, kuidas varrukad laiemaks õmmelda,
 aga pole selleni jõudnud veel. Ainult aasta möödas!
 See pole ju aeg ega asigi!

 Ei, muidu mul ei ole jõudlusega probleeme. Jooksen ja teen sama palju kätekõverdusi kui ikka.
 Riided ka kitsaks jäänud pole, aga ma peaks üsna tohutuks minema, et mu riided mulle enam ei mahuks.
 Seda enam, et tolle hetke, kus mõnede pikkade varrukatega riiete varrukad mulle kitsaks jäid ja osad asjad oma kantavatest välja praakisin, elasin juba aasta eest läbi.
 Neid riideid ei olnud eriti palju. Helesinine kleit peamiselt. See, mis pildil:

 Teised liiga napid kleidid andsin ära.
 Aga neist ka üks tegelt läks selga küll. Lihtsalt ilus ei olnud.
 No ent kõht! Mis mõttes panen kummiga haaremipüksid jalga ja need lihtsalt vajuvad sealt ümaruselt maha ja ripuvad puusadel? Mrrrphhh!

 Koolist üks õpetaja (no ma mõistan: tantsupedagoogil on hetkel väga raske tantse õpetada, kuna need on peamiselt paaris- või riviliikumisega tantsud, enamasti mõlemat korraga, ja seega tahab ta midagi muud teha, et oma palk välja teenida) on mu poja oma šeflusele võtnud. Seega nimetet poeg teeb palju rohkem koolitöid ja lisaks tunduvad nad selle õpetajaga ka muidu kenasti läbi saavat.
 See on nii tore.
 Täiega aww.
 Mulle on see õpetaja meeldinud sestaati, kui meil temaga esimene arenguvestlus oli, aga Poeglaps ikka kirus teda. Et ei lase juuagi, muudkui tantsi ja tantsi, ütleb, et olgu, viimane kord, ja siis ütleb seda veel viis korda ja pool tundi on tunni lõpust juba möödas, kui nad viimaks minema saavad, lubab nendega mitte enam rütmi- ja liikumismänge mängida, sest solvus, aga järgmist tundi tuleb lapsevanem vaatama ja õpetaja on magus kui mesi jmt.
 Ehk siis midagi OTSESELT paha ei olnud, lihtsalt tantsuõpetaja, kes tantsimisse väga kiindunud =P
 Nüüd Poeglaps enam rahulolematust ei ilmuta, vaid on päris õnnelik. Distantsõpe, kui sul on üks ja seesama privaattuutor igas aines, kus probleeme esineb?
 Jee, täiega lahe. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, lapsed, meta, tibinlusus  

 


kolmapäev, 15. aprill 2020



   
Mõtisklen, kas tropp olemine on ka minus 



Vaata, sellest, et minu enesekaitse kipub mõne jaoks rünnakuna tõlgenduma, saan aru ja need olukorrad on küll ebameeldivad, aga ma veel ei arva, et mölaklikult käitun.
Koerakäsutamisteema leidis rahuliku lahenduse ja kõik sai kombe. Lihtsalt mõtlesin sellele, et kerima hakkas täpselt samamoodi, nagu kunagi "mis inimestel viga on, et nad muretsevad selle pärast, kas neil lapse jaoks raha jätkub" - ja ma sain toona ikka väga ränga trauma sellest.
 Jep, SEE oli trauma - postituse lõpus on arutlus traumade üle ja üks minu oma oli nt sellest, et veidi aega internetis üldvihatud olin.

 Phmt blogivaidluste mudel on siuke: mina põlastan kritiseerin teatud käitumisi (enamjaolt on need "teeme nagu mõistlikuks peetakse") võrgupäeviku veergudel, sest need tunduvad mulle väärad - mitte et halb viis heale tulemusele jõudmiseks, vaid tulemus kipub ka halvem olema, kui teistmoodi tehes, ja miks, miks siuke komme?
 Teha teistmoodi oleks tulemusele parem JA tegijale lihtsam ju?!
 Siis inimesed, kes on nende "nagu peab-"kommete siirad ja sügavad uskujad tunnevad end rünnatuna ja tulevad mulle rääkima, kuidas ma arvan valesti. Kui neid kombeid ei täideta, läheb maailm (no ok, hästi paljude inimeste elu)  hukka! Koeri peab hästi palju õpetama ja enne lapse hankimist peab inimene ikka igakülgselt majanduslikult kindlustatud, elunautimissarved maha jooksnud ja üldse hästi stabiilne ja elutark olema!
 Mina tunnen end seepeale omakorda rünnatuna, sest hei, ma ju räägin, et teisiti tehes oleks parem ja lihtsam kõigil! Kas te üldse ei saa aru, mis ma kirjutan v? Te isegi ei vaidle tulemuste headuse osas, te lihtsallt vaidlete alusideega "võiks teisiti, kui tavaks on"!
 Mis te olete lollid v?!
Mispeale kombetäitjad saavad siiralt kurjaks, et ma neid lolliks pean.

 Ebapärlikarbiga oli TÄPSELT see mudel ("mismõttes ta tahab last hea sissetulekuta ja arvab, et nii võibki elada, võiksid kõik elada, KAHJUR JA LOLL JA KURI!!!") ja eile oli sama teema koertega.

 Aga ses osas, nagu ütlesin, ma veel ei arva,et tropp oleksin. Lihtsalt see vastastikkune: "Ta ju ründab mind ja mu elualustalu praegu!" on veider.
Oleks naljakas, kui poleks nii kurb.
(On kurb, sest ma võtan ju südamesse. "Nad ei saa must aru, nutt ja hala!!!")

 Ent kui täna nägin fb-s pika posti jagamist, kusjuures selle posti sisuks oli "traumasümptomid, mis võivad teid praegu COVID-ajal tabada ja mis on teile ilmselt uudsed, sest enamjaolt te ei ole ju sedasi traumeeritud kui praegu", mul konkreetselt kihvatas sees.
Jah, ma tean küll, et kannatusi ei saa võrrelda ja ei ole osad sisuliselt õigustatumad kui teised. Olen üldiselt üleni kaastundlik ja hell igasuguste kannatavate inimeste vastu. Aga selle postituse sõnastus ja toon tõid mus esile: "Kui kuradi kerge elu sul olema peab, et SEE sinu meelest mingi eriline trauma on?!"
Ma saan aru majanduslikest hull-probleemidest, mis võivad kerkida ja paljudel on juba kerkinud. Otseselt "mida me SÖÖME?!" Ma saan aru kurbusest ja vihast, kui keegi lähedane sureb. Ma saan aru väsimushullusest, kui oled meedik, ja lähedase läbipõlemise nägemise valust, kui oled meediku pereliige.
Aga kui inimesel endal on kõik hästi, ta lihtsalt saab trauma sellest, et on COVID-oht ja karantiin, ma jooksen kokku.
Kui kerge su elu muidu on, kui muretu meel ja lahe oleskelu - ja ka "sa viitsid sellise asja peale hädaldada? Ja veel hädalda?! Ja iga päev hädaldada?!?! Kurat, sa ei tea, mis on raske elu! Kui ma ka sedasi iga ebamugavuse peale hädalaksin ja viriseksin, ma ei saaks muud midagi kunagi tehagi!!!!"

Mõtlen, et see on minu troplus. Sest kui inimesel on halb, ei ole ju teema selles, et minul on veel halvem või midagi. Nülitud sõrmega inimesel ei ole parem teadmisest, et kellelgi teisel löödi maha nii käed kui jalad.

Agagagagaga ... aga ikkagi. 
Kui see on trauma, kui vati sees ja hellitatud sa muidu oled???? 


    119 kommentaari:       

 
 Labels: meta, sotsiaalne alaareng  

 


esmaspäev, 13. aprill 2020



    
Äärmused 



Päike lahkus, vihm saabus. Külmaks läks samuti.
 Siis tuli päike tagasi. Täna peaks kõik ju jubas korras olema?
 Ei. Mitte-migreen-vaid-leebem-aga-tüütu-peavalu ei tulnud ju ometi ainult korraks läbi! Eieieiei! Ta on siin, mu pea sehen, ikka pikemalt.

 Kohv aitab. Ibukas ka, aga koos kohviga on ikka teine teema kohe. Muidu natike leevendab. Koos kohviga võtab peaaegu ära.

 Üldiselt olen natuke mures oma koera pärast.
 Või no - mitte otse mures. Aga segaduses, et miskurat. Mis kõigil teistel on hästi võimekad koerad ja siis mul mingi hädine v? Ei, see ei ole loogiline. Kui pargis kohtuvad ja müramiseks ja jooksmiseks läheb, teeb Totoro ka endast veidi suurematele koertele ärtust ära ja see on natukene naljakaski, sest tema ise ei saa aru, et tal palju enam võhma ja jaksu on kui mängukaaslasel, aga too lariseb juba täiesti selgelt: "Hull tüdruk, võta rahulikult, ma ei jaksa enam! Jäta rahule!!!"
 Aga kui mina olen temaga natu pikemalt jalutanud (mitte päris pikalt ja kaugele, vaid sellisel tavapikal moel, 3-4-5 korda nädalas käime ikka nii üle tunni, alla 3 tunni), on ta järgmised 6 tundi vaip. Karusnahkne vaip, mis lebab seal, kuhu sattus.
 Öösel magab ka korralikult ja sügavalt.
 Ja ma mõtlen, et kui tema nii kergesti ära väsib, nii vähe jalutamist vajab, et lääbakil olla, miskrdi imeloomad siis need teised koerad on, keda "korterisse küll ei saa võtta, koer vajab ikka palju liikumist" ja "koer, kes korralikku agility-treeningut ei saa, on ainult diivanikaunistus ja vähegi aktiivsematele ja intelligentsematele loomadele see ei sobi".
 Nagu - nagu - nagu ... kuskil tehti koerapidamise hindamises ilmselt mingi suur viga. Ainult täpselt ei tea, kus.

 Igatahes on mul kahtlus, et selline mõtlemise vigasus ei piirne ainult koerapidamisega. Antivaktsiinikute ja vaktsiinilembide näitel näituseks. Et on need, kes arvavad, et vaktsiinid on kuradist ja ei tee endale ega lase oma lastele midagi teha. Ja siis need, kes teevad kõik vaktsiinid, mis kohustuslikud ja igal aastal mõned veel otsa, sest mine isahane tea. Aga kuidagi need, kes kaalutlevad iga vaktsiini juures, et nooh, kas see on vajalik, ja siis vajalikud teevad, teisi mitte, on täiesti radarilt väljas. KUIGI see on tegelt ju kõige mõistlikum. Inimese immuunsüsteem ei jaksa tegeleda KÕIGI vaktsiinide ja tõbedega, ilma kusagil järgi andmata.
 Aaaaga ei. Kas kõik või mitte midagi näib loogika olevat. Kas su koer on väsimatu akrobaat, keda koolitatakse, jalutatakse, jooksutatakse ja kes tahab aina rohkem - või diivanikaunistus. Kas laps on puhtviieline, kes vahel saab tunnistusele mõne nelja ja siis on maailma lõpp või veab napilt kahtede ja kolmedega IGAS AINES kuidagi üleviimiseni välja. (või siis ei veagi.)
 Kooli saab õpilasena kas armastada (ja siis meeldib sulle lugeda, iga ainet õppida, oled kuulekas ja vaikne) või vihata (millisel juhul oled kaheline noorjoodik ja hästi läheb sul vbla kehalises).
 Maitea.
 Omast arust olen ju mina see must-valge, on-ei ole maailmapildiga? Aga SÄÄRANE dihhotoomia käib mulle üle mõistuse, sest no KURAT! Kuidas on võimalik mitte näha, et enamasti ei ole asjad äärmustes, vaid kuskil keskel oleks on hulga tavalisem???



 See lugu meeldib mulle ikka väga =)
I wanna break the rules! 


    49 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, koerus, muusikad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 10. aprill 2020



   
Kui läheb hästi, on see teiste inimeste lahkusest 



Vaata, ma ei saa jagada, sest see on tema looming ja tema oma ja ma ei taha isegi KÜSIDA, sest äkki oleks ta nõus mitte sellepärast, et mul endal (s.t tal) suva, vaid seepärast, et ta tuleb mulle (väga väga naisele) vastu.
 Aga mu tütar kirjutas mulle luuletuse.
 Ja see on niiiiiiiiiiii hea.
 Nii päris.
 Kui ta enne ütles, et ta hakkas juba viiendat korda nutma seda üle lugedes, ma täpselt ei saanud aru, miks. Seda enam, et ta muretses ka, kas see on ikka piisavalt hea ja kas mulle üldse meeldib ja äkki ta on millestki valesti aru saanud ja ma olen hoopis teist meelt ja ... ja siis ta viimaks saatis selle mulle.
 Ma hakkasin ka nutma.  Ja teisel lugemisel uuesti.
 Nagu ... nagu ... ma ikka vahel-sageli-peaaegu-iga-päev olen "inimesed ei armasta mind. Miks?! Ma olen ju niii hea?!" Ja mõtlen, et ju nad ei saa aru.
 Aga see luuletus .... noh.
 Keegi saab aru. Mu tütar saab aru!!! Detailideni, absoluutselt, üleni!

 Olen nii harras selle peale, et hakkan kohe uuesti nutma.
 Nutan.
 Oot, toibun ära, siis kirjutan edasi.

 Nõnna, ainult päev hiljem olen täitsa konditsioonis =)
Lisaks ostsin KOHE saadud rahaga (aitäääh!) D-vitamiini ja kuigi selle ahvikiirusel mõjuma hakkamine on kõigi tõenäosuste kohaselt platseebo, on mul ikkagi parem olla suunal "pidev väsimus on leebem".
Elu on kohe kehas! Ja pea enam ei valuta!

 K. kinkis mulle tolmuimeja.
Nagu issapüharistike!
See IMEB. Ei pea istuma põrandal ja lõputult kõige lühema toruotsaga liipima (pikemad torud ja otsikud võtsin juba ammmmmu ära, sest nendega ei imenud ikka kohe ÜLDSE), vaid imeja imeb nii kõvasti, et isegi kõige väiksemal võimsusel võib siin või seal end põranda külge kinni imeda.
(Selle vältimiseks on tal "siit annab õhku juurde"-klapp.)
Olen nii vaimustuses, et imesin suisa oma poja toa samuti peaaegu puhtaks (kuna temal on laminaat ehk sile põrand, on enamasti eelduseks, et ta ise pühib selle harjaga üle kord kahe-kolme nädala tagant või nii).
 Peaaegu, ma kavatsen sellega veel jätkata, aga isegi imelise uue tolmuimejaga, mis IMEB TOLMU JA ÄRALÕIGATUD SÕRMEKÜÜSI JA KOERAKARVU JA TOIDUPURUSID JA LIIVA JA MUID ASJU väsisin ära.
D-vitamiinist hoolimata.
Sest no kohtadesse, kust pole viimased kaks-kolm-seitse aastat tolmu võetud ja tuleb üldse pugeda, et toruga ligi pääseda, on siiski koormav end pressida.
Isegi kui tolmuimeja imeb.
Aga noh - jälle tarkusetera jõukatele inimestele: vaene inimene ei pruugi ka sellepärast sinuga võrreldaval määral koristada, et tal on oluliselt sitemad vahendid ja ta ei jaksa isegi mõelda, et peab tolmu imema imejaga, mis ei ime.
Näiteks.

See on mingites vanade raamatutes alatasa ettetulev värk, kus tegelane on küll vaene, aga väga puhas ja siis see näitab, et TEGELT on tegu voorusliku inimesega, tal on lihtsalt raske elu.
Mina, elukogemust korjanud, arvan, et tegu on ilmselt inimesega, kel puudub kujutlusvõime ja siis ta ei oska lihtsalt oma vaesuses midagi muud teha kui pesta, küürida, nõeluda jne. Kui inimesel on muid huvisid, ta lihtsalt ei jaksa tegeleda sellega, et kõik maru puhas oleks.
 Raamat "Ma vallutan lossi" on ses osas päris hea, et kirjeldab ometi vaesust mõistlikul moel.
Lingi all ära toodud sünopsis on jama, aga minu vaatenurgast on tegu armsa, tõelist maailma ja tõelisi inimesi (keegi ei ole normaalne, aksioom!) kirjeldava looga, kus on palju päikest ja paraku ka "ja siis nad abiellusid ja elasid elu lõpuni õnnelikult"-moment.
Aga kuna armulood ei ole kaugeltki, oh mitte natukenegi-kaugeltki raamatu sisu, on see mu arust ikkagi täiesti tore. Näe, kunagi kirjutasin tast Loteriile sedasi.

 Maitea, oma "olen nüüd nii palju vähem väsinud!"-tunde ja päikesepaistega õues läheks vbla jalutamagi ...? 


    22 kommentaari:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, keha, lapsed, teised raamatud  

 


teisipäev, 7. aprill 2020



   
Maailm näib ebakindel ja nii ongi 



Poole paki peal toimus praegu käesoleva kohvi transformatsioon ja puru kulub nüüd rahuldava joogi saamiseks sama koguse vee kohta peaaegu topelt.
 Maailm on ikka kummaline ja ebakindel. Vahel juhtuvad täiesti ebaloogilised asjad ning elan edasi, kehitanud hämmastunult õlgu ja tõdenud, et nojah, on siis niimoodi.
 Et mul nüüd igapäevaselt peas tuikab - ei ole rõve valu, ei ole tunnet, et nii jube, aga IGA PÄEV  oluline osa päevast möödub tuikega - tuleb isegi uduselt tuttav ette.
 On enne ka sedasi olnud, õige jah.
 Aga miks?
 Ka mu otsustav vedelikutarbimise suurendamine ja mineraalvee taas kojutoomine aitas ainult mõnevõrra. Nüüd valutab nõrgemini küll, aga et valu päris ära oleks päev otsa järjest? No ei.
 Kuna hullusti ei valuta, vaid natuke annab tunda, saan hämmastunult tõdeda, et ei tea, miks nii on, aga no nüüd on nii, elame sellega siis.
 Elangi nüüd.
 Sest mis ma ikka teha saan.

 On nagu on nagu on nagu on.
 Ignoreerin vajadust komade järele, teesklen luuletaja olemist.

 Lisaks on mul kogu aeg janu (seda perioodi mäletan, selle vastu aitas mineraalvesi, aga ma ei ole ju ilma enam? See oli vaid mõned päevad ju?!), olen nii väsinud, et ulg tuleks peale, aint ma ei jaksa ulguda, ja ma ei korista mitte midagi.
 MITTE MIDAGI!!!
 Lihtsam on ulguda.
 Tavalisel päeval ma ikka midagi kordaloovat teen (ja olgu, mingi nõudepesu tuleb tänagi, sest seda ma koristamiseks ei pea), aga nüüd juba kolm päeva on mu koristamine piirdunud pojale ütlemisega, et köögipõrandat peaks pühkima.
 Pühkis eile ära, nii et see on ka tehtud.
 Ei tunne end süüdi, aga tunnen end natuke solvununa kõigi peale, kes innuga koristavad. Krt, kui kerge peab teie elu olema, et te jaksate! Ja te eeldate, et minul on sama kerge nagunii?!

 Normaalsuse erinevused ...

 Olen arutlustega tõe teemadel (eieiei, ei ole ootamatu teemavahetus, vaid täiesti loogiline eelnevast tulenev ju!) jõudnud ummikusse.
 Sest no absoluutset tõde EI OLE olemas, kui juba värvide nägemine on silma ehituses ja oletatavasti aja möödumine tundub meile möödumisena, sest me oleme sedasi ehitatud ning teistsugune olend olles oleks kogu aeg meile kohal ning selles saaks liigelda, nagu meie liikleme ruumis. Kõik, KÕIK mida saab tajuda, on subjektiivne.
 Ometi on mus ka "kui loll peaks olema, et mitte vajalikku ära tunda?!" ja absoluutne enda usaldamine. 
 Ka siis, kui hiljem selgub, et eksisin, ma ei kahetse, sest mu selle hetke teadmised olid vot selle ja tolle otsuse tegemise taga ja ma ei saanudki teistmoodi teha.
 "See oli Minu Tõde just tol hetkel ja pole minu asi, et teistele oli ta teistsugune".

 Ja olen häiritud, et inimesed peavad oma tõde absoluutselt ning igaühele kehtivaks (vähemalt seda pattu ma ei tee!), aga samas on mu jaoks "igal ON oma tõde ja minu oma on minu oma!" raudne reegel.
 Ehk phmt ei salli ma, kui inimesed tulevad mu võrgupäevikusse, ellu või kirjutavad raamatuarvustuse alusel: "Asjad on nii, mina tean!", ent samas ei ole mul neile ega isegi endale ka mingit muud alust pakkkuda valikute tegemiseks kui iskliku kogemuse oma.

 Ainus, mis mind päriselt häirib (kuid häirib siis KOHUTAVALT) , on inimeste usk, et nende tõde on universaalne.

 Aga kui inimene väga kõhkleb ja "ega ma ikka ei tea" ja "võibolla neh, võibolla mette ..." ma ka ohkan ja ei saa aru. Sest mu arust Õiget õiget otsust ei olegi olemas, Tõde tõde, mida leida, ka mitte ja inimene teebki asju parimat püüdes. Vahel eksib ja sedasi elataksegi. See ongi elu.
 Õigeid vastuseid pole olemas! 


    41 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, sotsiaalne alaareng  

 


pühapäev, 5. aprill 2020



    
Keegi pole täiuslik 



Mu  korteriostukontole on kogunenud napilt alla 2700 raha.
 KUIGI ma ise olen panustanud ... piirdume sõnadega "hästi vähe".
 Olen panustanud hästi vähe.
 Aga 2700 on päris palju.
 Kui aus olla, siis tegelikult on asi lootusrikas.
 Või noh, siis on, kui Poeglapse isa jääb oma sõnadele truuks. (Mida ta võib mitte teha, sest olud on natuke muutunud.) Sest kinnisvarahinnad ju langevad. Ja kuigi ma elasin usus, et alla 4000 raha sissemaksuks pole üldse mõeldav, siis nüüd vbla ikka on.
 Näis.
 Augustini on veel aega ka. Vbla mul õnnestub isegi midagi teenida!
 Vbla on see liigne optimism.


 K.ga on kõik umbes nagu enne eelmise aasta augustit.
 Ehk ta on arusaamatult ja ebamaiselt nunnu teemadel, kus ma seda ei ootaks. (Kuigi teemadel, kus nagu võiks oodata ja ma ikka veel natuke ootan, ta ei saa üldse pihta, et mida ta siis valesti teeb, kui midagi ei tee. Või üldse solvub ja hammustab.)
 Aga kuna mina enam ei ole vihane, on see lihtsalt veidi veider ja kõik on hea.
 Igaühel on ju väikesi veidrusi ehk "nobody is perfect".

 Üldiselt olen kirjutamissoone peal ja mõtlen, et teeme K.ga sellest jutust, mida koos kirjutasime, romaani. Ja ma isegi ei oota enam, et tema ka kirjutamise füüsilisse protsessi eriti panustaks - kuni ta ideid annab ja stseenide paigutust nõustab, kirjutagu siis natukene ja peamiselt kirjeldusi.
 Mul ei ole raske muud ise teha.
 Aint kui me vaidlema läheme, on ... veider.
 Noh, keegi pole täiuslik, ah?
 Isegi mina mitte.
 Või siis on kõik täiuslikud, just iseendas terviklikud ja head.
 Mis on seesama.

 Jaa, mul on see Oma Romaan ka ju. Aga ma kuidagi tunnen, et see on  veel liiga umbmäärane, et teda romaanivõistluseks valmis ponnistada - point pole veel välja joonistunud. Kuna Teh Jutt sai valmis ja point joonistus sinna selgelt, tuleb ainult teist sama palju juurde kirjutada (ma mõtlen,  et teiste tegelaste lugusid näiteks)  ja olemas.
 Kirjutamine kui teksti tootmine on mul käpas. Lihtsalt ma ei mõtle ette, et mis teema on, see tuleb kirjutamise käigus. Ja Uuel Romaanil ei ole tulnud - samas kui Toonases Jutus on, ja sellest niisiiis romaan teha sedasi, et tekst põhiiva toetaks, ei ole raske.
 Ma ARVAN.
 Ega ette muidugi ei tea, aga kuna ma olen poolteist tuhandet sõna juba tootnud ja üldse ei ole "võeh, ja mis siis nüüd saab?", vaid on "misasja, ma pole veel ühegi poindini jõudnud ja juba NII PALJU TEKSTI!" on lootusrikas.

 Muidu on mul sitt olla.
 Väsinud.
 Valu kurnab ja eile oli lisaks K. kaheni siin, parandas elektrikontakte, kontoritooli rattaid ja vahetas elektripirne. Ei, need ei olnud otseselt läbi läinud, siis vahetaksin minagi, aga üks pinises, üks oli ebamõistlikult väikese võimsusega (ja  köögis oli seega alati pime, kui päike loojas, põles siis tuli või mitte) ja ühe jaoks oli tal nii lahe uus pirn, et no isegi mina sain aru, et see on lihtsalt LAHE.
 Kui see pirn sisse keerata, saab üheksat eri värvi valgust, vilkumist, sujuvat värvivahetust, võimsust reguleerida (et kas hämaram ja intiimsem või valgem ning näiteks näputöö või lugemise jaoks hea) ja puldist, kust kõike valida saab, ka tule ära kustutada.  
 Surimuri-kilakola-insenerilt hea töö.

 (Mul on muide uus teooria, miks mitmendat päeva järjest peavalu: kui mul ei ole mineraalvett, ma joon vähem, ja vedelikupuudusest. Sest ma ei tunne janu vajalikul määral, aga "alustan mineraalvee joomist, sest on meeles, et peab, ent kui paar lonksu vett on juba alla neelatud, saan aru, et mul on janu ja pool liitrit läheb takkajärgi" tuleb tegemisele, kui mul ON mineraalvett. Kui ma ei ole seda ostnud, sest leppisin ju K.ga kokku, et tema toob, ja siis ta ei tulnudki  enne eilset, on peavalu.)

 Lähen magama tagasi.
 Väsinud.

 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, muusikad, proosalaulik  

 


reede, 3. aprill 2020



   
Tavapäeva heietused 



Vaikselt hakkab see eriolukorra-värk mulle ka tunda andma.
 Mitte millegi negatiivsena, ooei. Aga märkan natuke, et luban endal lõdvemalt võtta loogikaga: "Praegu võib. Inimesed annavad andeks, sest kriis ja värk."
 Ehk mul on kogu aeg kriis. Aga ma ei looda enamjaolt selle pealt midagi andeks saada. Nüüd, kui on kõigil, kuigi mul eimidagierilist, võib vahepeal veits lõdvemaks lasta.

 Jälgisin end  muidu vahepeal ja sain selgeks, kust mu komme end üle pingutada, kuigi phmt pooldan ju ideed: "Tee, mida sina TAHAD!"
 Häda on selles, et leida, mida ma tahan, pole alati üldse nii lihtne isegi end läbi tunnetades. Kui ma EI taha seda või toda teha, on selge.
 Ei tee.
 Aga esiteks ma väsinuna tunnetan end halvemini ja teiseks, kui on tunne "maitea, ei kisu väga tegema, aga kuhugi mujale nagu kaaaa ei kisu ," teen ära. Sest kui vahet pole, kas teha või mitte teha, on vähemalt hea, kui on "tehtud!", eks?
 Või siis olen pärast enda üle igasuguse piiri välja kurnanud.
 Nii juhtub vahel samuti.
 Aga enamasti mitte, mis teebki otsustamise "mitte tegutseda" nii keeruliseks.

 ***

 Läksin kuue paiku (õhtul) magama. Sest mulle on ju normaalne lõunaunesid teha, vahel ka kolm tükki päevas. Väsimus kah igal pool, hulk peavalu-vaigistamisi tehtud ja oo, voodis on hea!

 Kesköö paiku (ehk umbes veerand tundi tagasi) ajas Totoro mu üles kileda peenikese haugatusega, mis pani mu võpatama ja istuli kargama.
 Saatsin poja temaga õue. Meil on vahetustega (isetekkinud) magamisgraafik, kus mina olen üleval kuskil kaheksast hommikul ja tema viieni hommikul ja koeraga õues käimised on vastavalt jagatud.
 Mitte et mina MEELSASTI vara tõuseksin, ent kui Poeglaps koolis käis  ning veel varem tõusis, tundus kuidagi aus ja hell tema suhtes käia ise koeraga õues, kui ta nagunii nii jube vara KOOLI (jäkkjäkkjäkk!) peab minema.
 Ja sellest jäi jäägiks, et mina käin hommikul.

 Nüüd pea natuke valutab jälle. Talle ei meeldi see ootamatu äratuse värk. Aga elu tundub suht elatav siiski.
 Vähemalt sai korralik lõunauinak tehtud.
 Kui ma nüüd kuuma vee alla lähen, võibolla õnnestub isegi uuesti magama jääda ...?

 ***

 Õnnestus. Aga hommikul pea ikka tuikas.
 Mind muidugi aeti ka enne kaheksat üles =/
 Ibuprofeeni järgmine annus.

 Ükspäev käisin üsna peale avamist poes.
 Jah, pidime küll selle aja vanuritele jätma jne, aga no mingit otsust ei olnud näha, inimesed ei postitanud massiliselt plaaniga nõustumisi, pidin koeraga hommikul nagunii õues käima ja ...
 aga kui olin poes ja tõesti ei näinud seal ühegi alla 60-näoga ostjat, hakkas piinlik.
 Ohustan siin, sest olen "ah, käin poes ära" - ja pärast keegi SUREB sellepärast.

 Nii et täna enam ei läinud.
 Õigemini läksin, aga veidi hiljem.
 Käisime koeraga suurema ringi parkmetsas enne, aga kell kolmveerand 11 oli vanu inimesi poes VEEL ROHKEM.
 Tõsi, oli ka igasuguses muus vanuses inimesi. Maxima on Keilas see pood, mis ei ole rikaste inimeste oma, aga päris Grossikas ikka ka veel mitte. (Ma tean, sest ma käin igal pool.)
 Mina käin seal tihti, sest esiteks normaalse hinnaga piim (39 senti!) ja teiseks väga normaalsed töötajad. Jah, ma tean, töötajate halva kohtlemise pärast oligi Maxima vahepeal kõigi südametunnistusega inimeste seas halvas kirjas, ent seal töötab üks MEGAnunnu naine  (võtsin end isegi kokku ja tegin talle komplimendi ükskord, et ta nii hooliv ja tore  on), veel kaks igati nunnut naist ja paar noort demonstratiivselt homoseksuaalset  meest. No nad on kõik lihtsalt nii veetlevad, maisaa!
 Ent tundub, et ka paljud teised on otsustanud, et Maxima on just neile sobiv kauplus. Krdi kolmveerand 11 oli pood rahvast täis, kuigi töötajad alles ladusid riiulitele uue päeva kaupa.

 Ajal, mis poes veetsin, läks taevas tumehalliks nagu õhtul ja hakkas sadama säärast valget asja, mis on korraga märg, torgib tuule tõukel kõvasti nägu ning näeb välja nagu räitsakatena langev lumi.
 Selle nimi on vist "jäide".
 Jäidet tuli nii palju, et poolel teel koju olin juba täiesti valgeks tuisanud ning Totoro raputas end iga kümne meetri järel. Ning kui läksime mööda majast, kus elab üks ta sõber (must labrador, umbes sama vana, ent isane), kelle õueasupaik on maja sissepääsukatuse alla tuulevarjulisse kohta paigutatud madrats, oli sõber seal madratsi peal, ent keeldus katuse alt välja tulemast, haukus Totoro, mis haukus.
 "Täiesti rõve sadu," näis must koer mõtlevat. "Mis see hull tüdruk tahab, et ma vabatahtlikult sinna alla läheksin v? Arust ära!"

 Igatahes on nüüd selge, millest peavalu. Sest hommikul, kui IKKA lauba taga tuikas, õues aga säras päike ning oli kuiv, nii kuiv, mõtlesin korraks, et noh, mitte ühtegi välist põhjust, miks valu? Kas hakkab vahel täiesti põhjuseta siis ka käima või?!
 Peletasin selle "on, nagu on"-leppimisega ja läksin õue. Mitte küll jooksma, vaid teadlikult koeraga jalutama ning poodi.
 Sest peavaluga jooksmine on ikka rõve enesepiinamine.

 Nüüd olen väsinud, kuivan tasapisi ja võtan varsti järgmise ibuka. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, uus mina  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 30. märts 2020



   
Üllas mantra 



Mis see minu asi on.

 Üllas mantra, mida endale korrutada, kui tekib jälle tahtmine maailma parandada.
 Alailma tekib. Nördin servatult, et jälle keegi kuskil tahab teisi panna elama nagu tema tahab! Mis õigusega ja miks tema meetod peaks see Õige olema ja mingu ka persse ja tahan võidelda ja räusata ja  ...!
 Ja siis ma saan aru, et teen ise sama asja.

Tahan, et inimesed teeksid nagu mina: ei sekkuks teiste asjadesse (kui just teema pole selgelt ja ääretult sekkumistvajavate asjadega stiilis keegi sunnib oma last oma okset ära sööma või põletab sigaretiga kellegi teise elavat ihu vms), laseks neil süüa, mida tahavad, lugeda-vaadata, mida tuju on, väljas käia või mitte käia, nagu nad ise valivad (kuigi soovitusi võib muidugi  anda), omale pinnale kirjutada või oma häälega rääkida,  mida tahavad ... ja siis nördin, kui nad räägivad minu kuuldes või kirjutavad nii, et ma näen, kuidas tehku inimesed nii, see on kõige parem! Tehku KÕIK nii! Maailm saab Õigem!
 Ohjah.
 Pole. Minu. Asi.
 Kuigi vähemalt lapsi tahaks ikka kaitsta =)
 Ning teisalt vaadates nad VÕIVADKI teha, nagu tahavad, aga siis teen jälle mina, nagu mina tahan, ja kisun seega tüli kõigiga, kes teisi elama õpetavad.
 Krt, nii raske on  vahel uskuda, et pole minu asi, pole minu vastutus, maailm saab hakkama ka ilma minuta.




Tegin mulgikorpi.  Ma tegelt kahtlustan, et õige oleks kirjutada, öelda ja mõelda "mulgi korp", aga kuna mu mulgi juured ilmnevad põhiliselt mulgikorbi armastamises (kohupiimakorp hunniku köömnetega, enamasti plaadikoogina tehtud), kasutan oma lapsepõlveideed selle toidu nimetuse kohta, ja ma arvasin, et see on "mulgikorp". 
 Idee teha kohupiimakooki  pärmitaignaga tundus veel üleeelmisel aastal üsna võõrik. Kaua  ma olin  kohupiimakooke teinud - 25 aastat? Pärmitaignaga? Ei iial. Aga mul oli pärm, mis vajas ärategemist, ja kohupiim. 
 Hm.
 Mis  sellest saaks? On teoreetiliselt söögiasjad ja isegi kokku sobivad kuidagi  võibolla ...
 Kaevasin mälust välja oma emapooolse vanaema, keda üldiselt ei sallinud, ent mõned ilusad mälestused on ka temast.
 Peamiselt sellest, kuidas ta süüa tegi.
 Tulid mälestused tema tehtud korpidest ja sellest, et mulgikorp oli mu lemmiklemmik.
 Ilmselt oleks vanaema teinud ainult mulgikorpi, aga ema ei söö köömneid, nii et teine plaaditäis oli alati tavalist, mitte mulgikorpi..
 See selleks, MINA armastasin just seda köömnetega varanti.
 Tegin valmis. Oooo! OOOO!

 Nüüd on mus kerge tõrge muid kohupiimakooke teha, ent kuna mu poeg ei söö köömneid (mis see käib üle põlvkonna v?!), siis kui ta kodus on, ikka teen. Teisi kooke.  Vbla ongi hea, mul on vaheldust ja ei tüdine ära.
 Praegu on Poeglaps K.-l külas. Autoga sinna, autoga tagasi ja kui K.-l  on koroona,  on see meil ka nagunii.

 Nii et mulgikorp. Ma olen juba üle poole  tänasest kogusest ära söönud. Nämma!



    11 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng, söök  

 


neljapäev, 26. märts 2020



   
Pole olemas üldist normaalsust, mis kõigile teada 



DISCLAIMER: Jälle minevikku vaatamise ja enesetapmise jutt. Kedagi konkreetselt nimetatud pole, üldine - aga siiski igaks juhuks hoiatan.

 Vaata, ma tegelikult ju ei tea, palju inimestel normaalselt jaksu on. Jaksu, kurbust, rõõmu, elu mõttetuse tundmist vms.
 Tean, mis on minu normaalsus, ent teiste oma on kahtlane asi. Võib olla nii, võib olla teisiti ja phmt ikkagi, kui sügavamalt ei mõtle ja ei jälgi, on: "Kõik on nagu mina ju."
 Kunagi, nt 4 aastat tagasi, keegi kommenteeris siin võrgupäevikus, et on täiesti ajuvaba oma kohutavaid raskusi mitte teistele infona jagada ja vaprat nägu teha.
 Ja ma olin: "Kust, kurat, peaksin mina teadma, et need on kohutavad raskused??? Minu jaoks on see ju tavaline pind, millel ma elan aastaid, aastaid, mõnes asjas nii kaua, kui mäletan! Kui ma selle üle halisen, olen ainult mingi viripott ju?!"

 Kui enesetapumõtted tulevad, võta ühendust arstiga.
 Mul on need olnud sestsaati, kui umbes kolmene olin. Nagu ... millal ma oleks pidanud korraga aduma, et eih, nüüd on jama, on aeg arstiabi otsida?!
 Kui ma olen effing eluaeg kurb olnud, elu on mind väsitanud ja mu suhtumine sellesse (ellu siis) on "Pingutus ja võitlus, surm on eeldatavasti puhkus ja viimaks ometi pääsemine lakkamatust võitlemisest", ma ei SAA ARU, et surra tahtmine mingi eriline veidrus oleks.
 Kogu aeg on ju nii?!

 Olgu, see oli selline pikk kirglik sissejuhatus avastusele, et ma olen ikka päriselt ja väga puudega.

 Sest "inimestel on nüüd palju vaba aega". Nagu ... ja nad tunnetavadki seda nii? Neil ongi "oi, mis ma selle süllekukkunud ajaga nüüd teen?"
 On mingi ilmselge tõde, et nüüd saab igasuguseid asju teha, mis muidu tegemata.

 Ja mina elan karantiinis täpselt sama tihedalt kui varemgi. Suren lakkamatusse väsimusse täpselt nagu varemgi. Väsimus on nii kõikehõlmav ja tohutu, et kohati ma ei jaksa hingata.
 Mitte metafoorselt, vaid hingan ära ning järgmise hingetõmbe tegemine tundub keerukas. Nii et 15 sekundit ei hinga, sest kuni õhupuudusest veel ebamugav (või lausa halb!) ei hakka, ma puhkan. Hingamisest.
 Täiega väärin puhkust.
 Elamise raske töö!

 "Poleks kunagi uskunud, et sina nii rumal oled, et end tapma hakkad."
 Mis kuradi RUMAL?! Ma olen faking kogu aeg väsinud, iga kuradi hingetõmme on koormus, iga samm, iga otsus, teises linnas käimisest, kuradi kõrgkooliharidusest või vajadusest jälle duši alla minna rääkimata, on võitlus, enda sundimine, peab jaksama, kõik ju jaksavad - ja siis on RUMAL otsustada, et ma ei suuda enam, suren ära, saab ometi puhata?!
 Kui mul oli raske, miks ma ometi ei öelnud, et raske on?
 Sest ma EI TEADNUD, et see pole kõigi normaalsus! Et sellist lakkamatu võitluse tunnet üldse enamiku inimeste jaoks ei eksisteeri.

 Muidugi on PR asjad karmimaks läinud. Kahjustatud ajuga inimesena ma väsin veel rohkem ära kui varem. Samas see "aga nii ongi mu normaalsus" ehk kuidas ma arvan, et nii käib, sest ma saan ju sedasi elatud, on hulgakaupa uusi tõestusi saanud.
 Nt mul jalad valutavad.
 Aga kuna nad valutavad suht kogu aeg ja väga ei häiri mind sellega, pole ma viitsinud eriti arstidele sellest rääkida. Haapsalus veel mainisin, aga keegi midagi ei teinud ja no see ongi minu normaalsus.
 Kui töövõime hindamise taotlust tegin, siis jalavalu mainimisele tuli vastus: "Ei leidnud tõestust".
 Muidugi ei leidnud, ma perearstile pole seda kurtnudki, sest no - väga ei sega, valutavad, no valutavad, mul on valuvaigistav masin ja phmt ma ei räägi kogu aeg sellest, mis otseseselt vaev ja õudus pole!
 Mis krdi TÕESTUST?
 Te küsite, ma vastan, mis peaksin kogu aeg kurtma, et keegi usuks v?!
 Mida ma kurdan, kui see mu normaalsus on?!

 Ma tükk aega ei teinud midagi oma migreenidega ju samuti. No pea jälle valutas - nojah, mul valutabki vahepeal väga. Jama küll.
 Kust ma pidin teadma, et see on mingi haigus ja selle vastu on ravi välja töötatud? Migreeni tunnuseks on ka "väga tugev valu".
 Millega võrreldes tugev? Kust ma tean, et pingepeavalude "keskmine valu" on midagi muud, kui migreenivalu? Ma arvasin, et mul ongi "keskmine valu". Sest emotsionaalse pingega ju tuli peale, järelikult pingepeavalu. Keskmine? No see valu järelikult on keskmine.
 Mis krdi "valuskaala"??? Kuidas ma skaleerin? Ilmselt elusalt põlemine on 10. Nii et mul üle kuue küll ei ole, eks ju?
 Õenduskoolis õppisime, et tuleb seda skaalat kasutada ja inimestelt küsida jne. Ma juba siis olin: "Oot, aga miks peaks inimene saama skaalast samamoodi aru, kui me praegu õpime? Mille põhjal ta otsustab, et kas 4 või 9 palli valu?"
 Näide kummalisest skaalast: Loteriid peab (põhikirjutaja, kes vahel teisi juurde otsib, on) üks "kolm" kelle jaoks kõige-kõige kõrgem hinne jutule, mis ta aastate jooksul pannud on, on 7/10.
 Jah, kui mõtlema hakkan, saan aru. 10/10 on nt nii hea, et parem ei saa enam olla, ideaal, phmt lugesid seda ja võinuksid kogu elu jooksul ka selle ühe jutu lugeda, see ütles kõik ära ja rohkem polegi vaja.
 9/10 on jumalik.  Parim asi, mida iial lugenud oled, jääb ajju eluks ajaks, imeline.
 8/10 on imehea, särab kui teemant (aga siiski mitte päris nagu täht). Võtab hinge kinni. Kuu aega ei mõtle eriti muust kui sellest jutust.
 Noh, ja kui nii häid asju pole ette tulnud, ongi 7 ülim ja 6 juba väga hea jutu hinne.
 Et minu jaoks 10 oleks "oivaline jutt, midagi ei puudu, midagi pole üle" ja 9 "jube hea, aga võiks vbla veeeeel seda olla", on minu skaala. Tema oma on teistsugune.
Skaalad. On. Erinevad.

 Tegelt, kui õues päikest nautisin, tuli tunne, et peaksin selle "normaalsused on erinevad, ma olen kogu aeg väsinud, see ongi minu normaalsus" raames rääkima ka sellest, kuidas tausta peal, mis mul on, oli ikka ERILISELT julm kuulda üha: "Inimene peab ise nii palju teenima, et mingit rahalist abi ei vaja, kõik oma asjad elamises korras hoidma, head partnerit omama, lastega tegelema, aeda pidama (kui aeda ei ole, kõlbavad ka lillekastid aknal), mingeid hobisid omama, ilus ja ahvatlev olema," ja veel asju, mis mulle hoobilt meelde ei tule.
 Kõike PEAB ja kui sa ei suuda, oled läbikukkunud inimloom. Ennast ära tappa samas KA ei tohi, see on nii isekas.
 Mis mõttes sa ei jaksa? Kõik ju jaksavad!
 Ma olen NII KURI selle mentaliteedi ja tema levitajate peale ikka veel.
 Krt teab, vbla jäängi. Kurjaks.
 Nii inimvaenulikku mõtteviisi teist ikka annab otsida kui see ühe inimese käest kõige nõudmine. 


    30 kommentaari:       

 
 Labels: sotsiaalne alaareng, vanainimese heietused  

 


teisipäev, 24. märts 2020



   
Armsas lillepõssas 



Tasakesi tekib tunne, et võiks jälle loovkirjutada.
 Mitte avaldamisele mõeldes vaid - lihtsalt.
 Ma ei tea, nutsin kurbuse välja ja olen taas normaa... mittekurb?
 Vbla.
 Aga see on küll nüüd täiesti kindel, et ma kannatangi elu halvasti. St teemal "väsin ära". Sest minu karantiinielu on täpselt samasugune kui mu mittekarantiinielu, ainult et poega ei tule ka hommikul äratada - ja ma olen nii väsinud. Nii väsinud, et see on peaaegu valus. Lugesin Boris Johnsoni "inimesed, elage selliste suurte piirangutega!"-juttu ja olin: "Kuule, ma elan niigi enam-vähem* nende piiride sees ju ja sedasi laialt vehkida on raske, nii palju jõuda on koormus!"
 JA seda veel arvestades, et ma tegelt tööl ei käi.
 Mingi krdi rühmatrenn, "sõpradega väljas käia", kino või teater vms on lisakoormus, mitte lõõgastus.
 Kui mul kultuurinälg peale tuleb, ma lähen raamatukokku või loomaaeda.

 Tegelt on muidugi just praegu räme luksus olla puudega "mulle tiksub iga kuu sama summa arvele". Sest need, kelle sissetulek sõltub tööst, mida nad saavad ja teevad, omavad seda tööd veel vaid hea õnne korral. Ilmselt minu blogisõbrad on puha esimese Eesti inimesed (s.t. need, kes Eestis elavad), kel on suht rahulik rahaküsimustes ja töö säilimise teemadel, haigusesse surevad inimesed palju hullem kujutlus kui isikliku raha olematuse mure - aga ma juba tunnetan vaikselt kaasa paljude inimeste kaela ümber järjest rohkem pingule tõmbuva raha-on-otsas-silmusega.

 Vaikselt, sest veel ei ole mu sotsiaalmeediakanalid TÄIS nende karmi elu hala ja üleskutseid aidata, aga natuke juba tilgub. Mulle töötab see samuti, sest no mul endal on igasuguseid rahata elamise kogemusi ja kui mõtlen, KUI hea mu oo-vaene-raha-pole-elu praegu on võrreldes ajaga, kui mul oli kodus kaks last ja kass ja me elasime 227 euroga kuus, mul hakkab hirm ja paha.
 Nagu ... hetkel ma saan mõelda, et 70 eurot arvemaksmise-lisakulu saabuvas aprillikuus on ebameeldiv, aga noh, mis seal ikka, vähemalt asjad tehtud ja möödas. Tollal ...
 emake maa küll!
 Mul oli arvel mitte iga euro, vaid iga 10 senti. Mitte ainsatki suuremat kulutust, kui kuskilt sai odavamalt.
 Mäletan, kui 2015 aasta suvel, kui mul oli raha arvele kogunenud, sest ma ei maksnud ei enda ega oma laste toitu, tellisin ali-st natuke asju. (Päriselt natuke.) Sest sain. Rahabossi tunne. 
 Ja siis ühe esemena tellisin mingi 2 midagi maksva kaelakee oma pojale, sest mis mõttes mina ja tütar saame ehteid ja tema mitte midagi?!
 Ja mul on nii meeles see sisemine hämmeldus, et nii ka saama. Et ei kulutagi ainult asjade peale, mida on kas eluliselt vaja või keegi väga-väga tahab, vaid lihtsalt võetakse midagi, sest muidu mõni äkki kurvastab.
 2 midagi eurot.
 HÄMMELDUS.
 Mu elu on nii hea. Ma ei mõtle ka enam 2 euro kaotuse peale, sest see lihtsalt ei ole summa, mis mulle oluline oleks.
 Aga ma tean, et vahel on, mõnele on ja oh, nii kahju on kõigist, kel praegu ja tulevastel kuudel on!

 Kuna ma istun siin väga omas mullis (hetkel täiega kohane, onju) olen ka üllatunud ja üsna ebameeldivalt, et mingid seksismi kasv, EKRE toetuse tõus ja autoritaarse korra ihalus olevat päevakorral.
 Mina mõtsin, et kõik on head ja lahked, sushikoht söödab meedikuid, kunst ja sport tuleb tasuta (netti), vbla võetakse praegusest koolikorralduse-kogemusest ka tarkusi ning hiljem on kergem neil, kes tõesti ei armasta seltskonda ning ei suuda kahekümne viie klassikaaslasega koos pooltki nii hästi õppida, kui kodus omaette.
 Phmt nägin aina head.
 Aga samas TEAN, et kui inimestel on jama, nad lähevad kurjaks. Kas enese vastu (vt mina) või teiste peale, polegi väga vahet. Hädas inimesed, kel on halb, on viletsad ka teistele midagi muud kui halba andma. Head nägema. Rõõmus olema.
 Nii et noh. Mul on lihtsalt jube hästi.

 Suhtelisel tasemel.
 Tegelt olen ikka kogu aeg väsinud, raha ei ole ning ma ei tea, kus septembris elan. Aga no kuna teistel on hetkel halvem, on mul jälle suhtelisel tasemel parem ning lillepõõsas. (Kirjutasin algul "lillepõssas", see on ka armas.)
In every life we have some trouble
But when you worry you make it double
Don't worry, be happy

 * - "kord päevas" õues käia saavad kodanikud, kel koer, ainult siis, kui neil on vähemalt kolmeliikmeline liikuv inimpere, kellest iga liige oma üheks korraks õue minnes võtaks koera(d) kaasa. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, maha äng  

 


pühapäev, 22. märts 2020



   
Ängipuhang 



Kui üks naine, keda tean ja kes mulle meeldib, kirjutas ja pani üles nunnu pildi, kuidas neil on mai lõpus titat oodata, rõõmustasin siiralt.
 Kuidas nad on 11 aastat mehega koos old ja ta on kõige hellitatum ja kätelkantum naine üldse ja oo - aga nüüd nad saavad üksteise juures konkurendi, keda kätel kanda ja hellitada! Ja see on tore!

 Ent mu fb seinale tuli ka mingi suvaline teade täiesti tundmatu nimega  kodanikult, kellega mul samas on hulk ühiseid sõpru ja tema oleks nagu samuti mu sõber ja wtf?
 Mõtlesin veidi.
 Siis lahutasin ära eesnime ja perekonnanime ning sain, et aa. See perekonnanimi on just selle eesnimega sobiva naise pikaajaline poissmeessõbra perekonnanimi. Nad ilmselt on pabereid täitnud ja nüüd ametlikud.

 Ette hoiatamata vallutas ahastus mu täiega.
 See, et nad abiellusid, et kõigil on mingid püsivad kallimad, kellega lõpuks paber tehakse, ja mul üldse ei ole, on veel talutav.
 Aga see, kuidas toimub mingi ühtekuuluvuse manifesteerimine teemal "ma võtan sama nime kui sul, sest me oleme nii koos, nii-nii-nii koos!" on mulle kohutavalt valus. Nutan-juba-pool-tundi-valus. Poeg käis ja kallistas mind, ent siis mul oli vaja nuusata, korraks rahunesin, tema lahkus - ja mina nutan edasi, sest nii valus. 
 Sest see ei ole mingi nõme naine, kellest ma räägin. See on suht nii lahe naine, kui üldse saab olla. Mitte "traditsioonid ja siis ikka kõik näevad, et olen abielus!", vaid just kokkukuuluvuse näitamine. "meie maailma vastu, kui vaja!"

 Minu ahastus teemal "mul ei ole meest" ei ole "seksi on vaja" ega "et keegi aitaks" ega "mulle see positsioon ikka meeldib, mille mehega koos olemine annab". Pole isegi "aga titaaaaat ju ilma meheta ei saa!"
 On "misMÕTTES keegi, keda mina tahan, ei pea mind nii heaks, et tahta minuga paar olla?!?!?!"
 Täpselt sama ahastus kui Varrakult "ei!" saades.
 Täpselt sama ahastus, kui kehvade müüginumbrite teemal "kuigi sa proovid olla hea" puhul, aga juba "Lagunemine" tõi seda väga väga väga tugevalt.
 Kui oli see värk ebapärlikarbiga, et ma ei tohiks rohkem lapsi saada, sest pole piisavalt hea, oli see ka.

 Ma olen nii kuradi hea, kui ma suudan, ma kogu aeg annan oma parima,
 aga see ei ole piisav.
 Ma ei tee enda arust midagi valesti, aga tagasiside on halb. Ole normaalsem (aga see abiellunud ja uue nimega naine on peaaegu sama ebanormaalne kui mina!), ole teistsugune, ole keegi muu. Kõigil teistel on hea paarisolu! Lihtsalt minul mitte. Mina ei sobi kellegagi.
 Notsul on väga pikaajaline mees. Karikate emandal on väga pikaajaline mees ...

 Ot.

 Et mitte enesehaletsuse sügavikesse vajuda, tasub tõsiasju meenutada. Kui mul oli õenduskooli kursus, oli üks väga pandava välimusega kursaõde, mingi Pärnu miss vms olnud kunagi. Ja tema oli sama vääramatult vallaline kui minagi.
 Ja mu lemmikkursaõel (ta käis "Lihtsate valikute" esitlusel ja tõi mulle kotitäie toitu kingiks! Kuidas saab sellist inimest mitte armastada?!?!) ka ei paistnud meest kuskil. Kuigi ta on igati lahe nii kehalt kui hingelt, nii sõnavaralt kui pükstelt-kleitidelt.

 Olgu. neile mõeldes jäi nutt pidama.
 Lihtsalt ei vedanud. Mul, tal, sel, tol kolmandal.
 Aga ikkkkkkkkkkkkkkkkkkkkkkagi ....

 Tegelt mul on ... Mida, vastuolu eelmise postiga suur-suur? Kuulge, eelmises ma ju seletasin ka, et kui mõistusega võtan, on elu nagu lillepõõsa sees! Lihtsalt hetkel on tunded nii tugevad, et rullivad mõistusest üle, nagu seda polekski. Mul kipuvad sellised tunded olema igal rindel.

 Tegelt mul on raske üldse midagi teha. Sest ajus taob: teen, mida ma ka teen, see lihtsalt ei kõlba. Miks ma üldse?
 Isegi söögitegemisega on nii. Poeg sõi esimese hooga ära veerand pitsat, rohkem ta pole seda puutunud. Siis sõi ka seepärast, et ta võttis hästi palju kohe. Kõht oli tühi ja ta nägi, et seal on ohtralt juustu peal.
 Kui ma tegin kooki (ja ma olin talt küsinud enne, kas ta tahaks!), võttis mingil hetkel ühe tüki. Ülejäänu jäi mulle ja K. võttis ka tüki (pärast notsu suhtefoobia-selgitust leebusin tema osas, ent kuna ta on mu poja sõber, käis vahel külas ka klauslita, et ta minu sõber on).
 Kiirnuudlid, porgandid, hommikusöögihelbed ja must tee piimaga. Põhiline, millest Poeglaps toitub.
 Mida ma loovkirjutan, keegi seda avaldada ju ei taha. Nagu ... 2 raamatut järjest "see pole see pole see" tagasiside.
 Ma ei oska rahvale meeldida. Või Krista Kaerale, kes on kusjuures targem kui enamik rahvast.
 Mida ma üldse siin kirjutan ... fb, kommentaarid või võrgupäevik. Selgelt on kriisiaeg ja keegi ei vasta. Ka teiste blogide all on kas vaikus või räägivad idioodid. (Samasugune tegelt ekslik üldistus nagu mõtte juures: "KÕIGIL on kallimad!" Mõned kommentaariumid ikka elavad, lihtsalt kuna minu viimase postituse all on 0 kommentaari ja Murca oma all terve kahepäevase igaviku jagu ainult minu oma, sain tunda, et vaikus on üleüldine.)
 Inimestel ei ole vist enamasti nii, et mida pingelisem aeg, seda rohkem otsiks üle veebi käehoidmist ja kaasamõtlejaid? Ma ei tea, olen jälle imelik.
 Või mul lihtsalt ei vea.
 Või midagi.
 Krt, nutan edasi. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: sotsiaalne alaareng, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 21. märts 2020



    
Lillepõõsas 



Viimastel päevadel olen muudkui laulnud.
 Ma ei tea, miks just seda. Ilmselt tundus see lugu kohane, aga alles lauldes (ja jälle ja jälle ja jälle lauldes) tundsin, KUI õiged need sõnad on ja KUI väga minu elufilosoofiaga kooskõlas.

 "Oh laula ja hõiska, sest lauluaeg on käes ..."

 No tõesti!

 "Ja mõtle järele, eks ole tõsi see, et mure tarvis sind ei loodud ilmale ...!"

 Niipea, kui õnnestub mitte muretseda, mitte tunda, et see pole hea või too pole piisav, hakkab kerge ning rõõmus.
 Üldiselt, kui mõistusega võtan, on kõik korras. Kõik klapib ja on rahulik ja ilus. Mis kellegi elus on head, on teiste lahkusest. Kõik, mis on mittehead, on "vedas sitasti".
 Ja jah, ma usun seda tõesti. Nii ongi.
 Lihtsalt kui mul mõistus ei tööta, tuleb tunne: "Aaaaaaga võibolla on kuskil ikkagi Õiged Vastused, ma lihtsalt ei suuda Õige olla!?"
 Siis on kurb. Mulle on see Varraku "ei taha, eelmine ei müünud" ikka raskelt mõjunud. Pole loovkirjutanud pea kaks nädalat.
 Kuigi see on vabastanud jaksamisressurssi ja täna näiteks koristasin esikuriiuli ära. Viimasest korrast on vist aasta. Või kaks?
 Aga kas ma siis ei peaks kirjanikum olema? Kirjanikud ju kirjutavad?!

 Tegelt kui ma kunagi andsin Kais Allkivi-Metsojale inteka (sellest pole veebis enam jälgegi, aga mul on pihutäis ilusaid pilte ja mulle saadetud tekst ka alles), tõdesin vastuseks küsimusele:

Osa kirjanikutööst on oma loomingu märgatavaks tegemine. Eesti ulme vääriks maailmaski tähelepanu. Kas oled otsinud võimalusi oma teoste tõlkimiseks ja rahvusvaheliseks väljaandmiseks? Suhtled välismaa kolleegidega, käid piiri taga ulmeüritustel?
See on see osa, kus ma feilin. Eesti keeles öeldes: ma ei oska end promoda, ma ei taha end promoda, ma ei usu ise ka pool aega, et maailm oleks parem, kui mind rohkem loetaks – ma ei tegele sellega. Jah, võibolla ei teeni ma seepärast enda ja oma laste äraelatamise jagu raha, võibolla see ja võibolla teine. Aga ma pingutan higi voolama ise uskumaks, et olen hea. Selles veel kedagi veenma hakata on üle mu võimete. Kui keegi kutsub, kui ta juba on mind märganud ja arvab, et olen hea, lähen hea meelega.
Aga et oleks ise aktiivne, topiks end...? Hei, ma kirjutan. Minu panus on sellega antud.

 Ehk ma kirjuta(si)n. Ma ei levita.
 Oi, millega seoses ...
 Kuna mu meelest mitte keegi (nagu NULL inimest vaatab!) ei loe mu viimase luuleväljakutse luuletusi, lingin veel korra. Näe, luulud.
 Mõni neist on päris hea toorik. (Mõni isegi ei ürita olla, lihtsalt "tehtud, rist kirjas" värk.)
 Niih, minu panus levitamisel antud =)

 Oot, paneks mõne ilusa pildi ka ajast, kui inteka andsin ning olin nii noor ja nii kaunis ... Nt selle =)



Robin Roots tegi
Tegelt on mul täpselt needsamad püksid jalas ja dressika panin eile kappi, kui ta kapinupu otsas peale pesu kuivanud oli, nii et vbla ei olnudki see NII ammu.
 Või siis kannan riided kaua. Kuni nad täiesti ribadeks on.
 Köök on mu emakodus. Aga arvuti on minu oma ja ka ikka seesama.
 Vahvlid olid minu tehtud. Arvan, et vahvlimasin on üks paremaid mitte-hädavajalikke-lisatarvikuid söögitegemisel.
 Minul seda ei ole.
 Nii et vahvleid teen ema juures.

 Kui olen väsinud (veel väsinum kui tavaliselt) kipun süüa tegema. Umbes selline loogika on, et no süüa tuleb nagunii teha ja see mulle meeldib ka, teeme süüa! Siis ei pea mõtlema, kuidas midagi kasulikku ei tee, ent tore on ka! 
 Mille tulemusena on mul hetkel külma pitsat, karrit kanasüdametega ja röstitud soolamandlid sõin just ära.
 Pean end teadlikult ohjeldama, et mitte tortillasid teha. Sest aineid ju on, oleks ära tehtud!
 Jap, ja siis sööks Poeglaps ainult tortillasid, hiigelsuur pitsa ja pannitäis karrit jääksin ainult minu hooleks.
 EI OLE HEA MÕTE.
 Teen hoopis Tom Kha suppi. Selleks on ka ained (seened olid alla hinnatud, tasuks täna ära teha) ja seda tema ei söö.
 Ja sobib karriga ka, kui vaja.

One Piece'i järelvaatamise viimane episood lõppes sellega, et kõik sai hea (korraks, tean ma takkajärele) ning mul on tõrge edasi vaatamise ees.
 Ma ei saa ju medalit, kui sealt edasi vaatan? Äkki jätaks lihtsalt vahele mingi 35 osa ja vaataks sealt?
 Aga ... aga looloogikat ei saa siis ju jälgida?!

 "... kel rahu südames
 elad ilmas justkui lillepõõsa sees ..."

 Äkki mul on ikkagi nii palju rahu südames, et seda vaatada?
 Või siis ei ole ka. Ega ma pretendeerigi "õige mees" olemisele ju,

 Nii, supp valmis, karri soe ja kuigi korraks tundus, et toitu on üle mõistuse palju, õnnestus taas kõik halvaksminemisest päästa. Kõht ka täitumas ja hea olla.
 Vaatan animet ja lasen tulla, mis tuleb.

 Lillepõõsa sees. 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, eraelu, luulud, maha äng  

 


neljapäev, 19. märts 2020



   
Vahepala 



Näen statistikast rahuloluga, et mõningatel inimestel, kel on ootamatuilt palju vaba aega, on tulnud pähe seda mu võrgupäeviku läbilugemiseks kasutada.
 See on nii tore. "Surmamineja(d) tervita(b)(vad) sind!" (teid) ja tundke rõõmu!

 Muidu on nii et, olen ikka väsinud. Kõik asjad, mis pole otseselt koduse eluga seotud, olen ära jätnud ja ... ei ela oluliselt teistmoodi kui tavaliselt. Pingutan veel veidi vähem vast.
 NII VÄSINUD.
 Seline karantiinielu ongi suhtkoht mu igapäevane elu ja ma ei jaksa seda rõõmsalt elada. Otseselt raske, kogu aeg väsinud, nutt ja hala.

 Kogu selle jama keskel on koer kõigi lemmik. Inimestel on suhtlemisvaegus ja kui ma koeraga õues olen, räägivad jube paljud minuga temast. Korralikku vahet hoides:
- "Näe, koer leidis kondi!"
- "Ei, see on puuroigas, mida ta otsustas närida just nüüd."
- "Keset teed ja magusa näoga! Nagu konti näriks!"

 ja

- "Otsustas mängida! Keset lompi kõhuli!"
 Tegelt ta ei olnud keset lompi, vaid selle servas, ositi isegi kuival kohal.

 Ta oli ennegi kiidetud ja hellitatud, aga nüüd saab lausa ebaproportsionaalselt palju tähelepanu.
 Ainult lapsed ei ole silitama tulnud, sest õues ei ole eriti lapsi.

 Põnev on, eksju? Selline maailm nagu ulmekirjanduses - ainult et rõõmus ja helde apokalüpsis. Kõik aitavad kõiki, jagavad tähelepanu ja hoolt, ei ole "küüned enda poole ja tapan teisi!" Välja arvatud see isik, keda vist Epp nägi, kel oli 28 pakki makarone ostukärus ja keeldus neist ühte vanatädikesele andmast.
Ja keegid olevat kuskil vetsupaberi pärast kaklema läinud.
Aga mina pole midagi säärast näinud, minu maailmas kõik hoiavad kõiki ja nii tore.
Sellise inimkonna osa pole häbi olla.
Ainult sellest on kahju, et ma siuke ... sant olen. Kõik üleskutsed ka koolis käivatele abiõdedele või juba pensionil õdedele tulla appi, tervishoius on praegu nii ränk koormus! on mulle: "Äkki ma ikka peaksin .. EI, ma ei suuda nagunii mitte midagi ju! Pillaksin ainult asju maha, põrkaksin vastu uksepiitu ja oleksin tüliks!"
Aga kahju on.
Kes päästab maailma kui mitte mina?!
Aa, õige. Maailm saab hakkama.

Maailm saab hakkama.
Inimkond ei ole nii tähtis, ühest pisikesest inimesest (minust siis) rääkimata.
 Kõik saab korda, isegi kui ilma inimesteta. Mis tähtsust on mingil koolitööl kodus, mille pärast vanemad teistes kodudes stressavat? Mu poeg ei sureks ka siis, kui ta ühtegi ülesannet ei teeks (tegelikult ta teeb peaaegu kõike, ainult vene keelt ignoreerib täielikult). Ilmselt ei jääks isegi istuma, sest karistada nutikat last selle eest, et ta vanemad ei jaksa temaga tegeleda, on kuidagi eriliselt tobe. Ja eeldada, et igal lapsel on kodus vanemad, kes neid distsiplineerivad, aitavad ja midagi midagi veel?
Hah. 
Kui mu pojal oleks pühendunud ja võimekast õest ema, kas tal oleks siis rohkem või vähem kodust abi kui praegu?

See kõik ei ole nii tähtis, et raasukestki muretseda.
Pealegi on inimesed praegu näidanud mulle sääraseid nägusid, mida vaadates on hea hell olla. Võivad ju olla lollakad, kuid päriselt jobusid on õnneks ikka vähe(mus).

Kõik saab korda. Maailm saab hakkama. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, meta  

 


esmaspäev, 16. märts 2020



   
Uned ja unelmad 



Ohh! Unenäod on minuga ikka nii ühel lainel!
 (Kes aru ei saanud, siis: irvav remark, eneseirooniline kergelt. Muidugi on unenäod minuga ühel lainel, nad on ju minu seest pärit, dohh.)

 Täna öösel oli eriti lahe unenägu sellest, kuidas olin taevas asuvas linnas (pilvede peale ehitatud, inimesed elasid sees, aga nad olid natuke teistlaadi kui maapealsed inimesed. Neil olid mõned ekstravõimed - kuigi mitte kõigil ühesugused) ning tegin midagi kohalikus kultuuris ja seadussüsteemis lubamatut. Stiilis "vahetasin särki, nii et inimesed pealt nägid, kuigi rinnahoidja jäi selga".
 Mispeale kohalikud seadusekaitsjad ning muidu lawful inimesed hakkasid mind jälitama ja üritasid kinni võtta, aga igasugused ülejäänud inimesed, kunstitegijad, huvitavate sooliste endatunnetuste ja seksuaalsustega isikud aitasid põgeneda ning tegid mullle igasuguseid muid teeneid.
 Asi lõppes sellega, et ühinesin kohaliku Queen-ansambliga ja mulle pandi rinnale kaks elektroodi, mis õpetasid mind lennult laulma. Lisaks arvasid kohalikud ingelnaised (kes nägid välja üsna täpselt nagu ajaloolised kangelannad India kohalikust minevikust rääkivates romantilistes filmides nii rõivastuse kui naha ja juuste üldise värvigamma poolest) mind enda sekka, muutsid oma ingelliku maagiaga mu keha imekauniks siredaks neiukehaks (=P) ja  siis esinesin Queeniga, kusjuures mul oli vaja ainult üsna vähe häält teha, mingid "Oh-oh-oh!" ja muuud sellised skandeerimised põhiliselt.

 Lendasin ka ringi nagu ingelnaised kunagi ja me moodustasime koos mingeid keerukaid peenikeste kummidega kassikanga moodi mustreid oma kehade ja jäsemetega neid kumme hoides. Ja kuigi (India romantilised filmid olid ju ka mängus!) algul oli mul tunne, et kõige selle peale võiks kallima ka leida (ehkki ka unes olin mures, et ma ei tunne ju seal kedagi hästi, aga mingi uue inimesega suhet luua küll ei tahaks), kohalike ingelnaisega lävides jõudsin otsusele, et niigi on päris lahe olla.
 Ingelnaised olid minuga nõus, aga igaks juhuks ikkagi mainisid iga kord, kui mõni võlutud meesinimene mind otsima tuli.
 Neid vaatamatulijaid oli üsna mitu.
 Vahepeal tulid jälitajad ka. Siis ma jälle pagesin nende eest.
 Ühte isast kohtasin ja tutvunesin (ta aitas mul jälitavate nürinaadide eest kõrvale hoida, mõtles välja lahedaid kelmusi ja värke), kelle puhul ümberringi India filmide pasunad hüüdma hakkasid ja mul oli tugev "temaga ilmselt näkkaks" tunne, aga ma lihtsalt ei söandanud.
 Ta on ju tore. Äkki pöörab ära, kui hakkan mõtlema ning käituma, nagu võiks paar olla.

 Mis te ootasite midagi viiruseteemalist v? Oh, olge nüüd =)
 Aga K. oli unes ideena raudselt sees. See "äkki pöörab ära" oli mehes võimalik-et-ilmnev suhtehirmuteema, kui ma peale üles ärkamist tunnetasin, mida unenägu rääkis.
 Ausalt, ma ei ole iial aru saanud, kuidas siuke asi olemas saab olla. Aga nüüd natuke saan. Kõik ei pea ennast selliseks kingituseks vastassoole, et nagunii on neil koos minuga parem kui ilma.
 Jep, paistab, et sel ühel teemal on mul väga kõrge enesehinnang alati olnud. Või siis oli mul tunne, et ma lennult ja vabalt teen nii palju teiste heaks, et peavad ju hindama?!
 Pigem see teine, tegelikult.
 Kui nüüd järele mõelda.

 Jah. Kõik need "naised on sedasi pahad ja teisiti pahad" kaebused, mida ma raamatutest ja ajakirjadest noppisin, õppisin ära kui: "Seda ma ei tee, seda ma ka ei tee ..." ja olin siis kohutavalt hädas, kui ma nt ei olnud üldse pedantselt puhas ja ei ei pannud söögiriistu täpselt 2 cm taldrikust eemale (ma ei pannud üldse söögiriistu lauale, aga see selleks) ja mees oli. "Sa oled ikka väga lohakas."
 Misasja, see on feature, not a bug! Naudi!

 Perioodiliselt iga päev saan korraks ahastuskrambi, et ma ei saaaaagi oma kõhtu last, ei saa rase olla, ei saa sünnitada ega imetada ...
 Siis mõtlen, et lapsendada igatahes saan. Kui uus elupaik paigas, hakkan tegelema. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, uned ja unelmad  

 


laupäev, 14. märts 2020



   
Paberi söömisest ja muust taolisest 



Mõtlesin, miks minu jaoks viirusepaanika = viiruserahu ja -rõõm.
 Aa, seesama loogika, mis mul PärastRongi ja PärastAntidepressante (enne neid ei olnud raasukestki rahu ja rõõmu) oli.
 Et inimesed ei ootagi mult normaalne olemist, tavalise olukorra jaksamisi ja suutmisi ja võin rahuga teha, mis tahan, keegi ei näita näpuga, et paha olen. Ja arvestades, kuidas normaalsete inimeste järgi arvestades ma NIIGI olen rämedalt imelik ja teen enesekindlalt aina valesid asju, aga tegelikult on mul kogu aeg peal mootor "tahan olla tubli", on nii lõõgastav vahel tõesti ja täie rauga just mina ise olla.
 Praegu on tunne, et võib.
 Ja samas adun, KUI kastis muidu olen, KUI raske on. Kogu aeg õpetan endale, et EI PEA, midagi EI PEA - ja kui ma siis luban endale PÄRISELT lõdvalt võtta, emake maa, milline kergendus. Ei pidanud enne vää? Miks ma siis tegin?!
 Olen tubli naine, nii tubli naine, oo ...!

 Muidu rääkisin natuke oma pojaga erinevatest apokalüpsistest ja ta marssis peagi nördinult köögist välja teatega: "Ma ei viitsi, sa hakkad jälle oma "youtube'ist saadud info ei ole kõik tõsi" ja ma lihtsalt ei viitsi!"
 Sest ma ei olnud nõus, et paberist saab söönuks.
 Kurat, ta on nii veendunud, et paber on söödav, et ei võtnud mu vastuväiteid absoluutselt tõsiselt. Noh, kui ta tagasi tuleb, näitan talle linke :P Seal on suur vahe, kas asi on mittemürgine või saab sealt tegelikult ka kaloreid kätte.
 Enne seda vaidlesime sõna "egoist" tähenduse üle ja kas egoist olla on PAHA (nagu ütles tema) või phmt suht hea (nagu arvasin mina), kuigi mina ei ole egoist.
 Algas üldse asi sellest, et ma ütsin, et olen suht intelligentne, ja tema seepeale, et olen egoist.
 Ütleme, tal on sõna "egoist" tähendusest väga veider arusaam.
 Vbla koolisKÄIMISEST vabanemine on hea selleks, et ma saaksin talle selgitada paberi olemuslikult pigem mittesöödav olemist ja "egoisti" (ning "egoismi") tähendust?

One Piece'is on Ace'i pärast peetavat lahingut 10 episoodi? Ei. Ma hindasin alla. Kõvasti rohkem - ja see ei ole igav tümitamine, need on põnevad episoodid, draamat ja erinevaid tegelasi täis.
 Shirohige!!!! MAIVÕI, kui lahe ta on!!!!
 Nutan ja vaatan. Vaatan ja nutan. Ja värisen vaimustusest.
 Nii hästi tehtud!!!
 Vbla mind ei armastatagi kirjanikuna nii väga, kui mulle meeldiks, ja viimane kogu sai Varrakult vale promo ja nüüd nad selle halva müügi tõttu ei taha ka uut ja nutt ja hala - aga kui mul õnnestub vahel teha midagi nii hästi kui One Piece (samuti vahel, ka see pole lakkamatult oivaline sari), tegelt tasub asi ära.
 Ei ole asjatult elatud elu, ei ole.

 Kuid piima ja koort ei taibanud ma varuga ette osta. S.t. võtsin küll palju, aga tühjagi, viimane piimapakk ja eelviimane koorepakk lähevad. Aegumine saabuks 17. alles.
 Nii et varsti poodi =)
 Eile (ma pidin sinna minema, sest väsinuna olen kohmakam kui muidu, olen nii väsinud ning lõhkusin eile hommikul oma presskannu ära. PIDIN ju ometi uue hankima!!!) oli poes selline möll, et sain sellest oma ilma-paanikata-paanikahäire (s.t. kõik sümptomid peale usu, et kohe suren ära) nagu muidu ainult jõulude ajal. Aga no äkki täna on leebem.
 Lähen pisemasse poodi ka.
 ***
 Paistab, et mõtleme pojaga siiski sarnaselt. Otsisime mõlemad paberi söödavuse kohta netist infot, kumbki eraldi arvutis, ja leidsime samu asju. Minu jaoks kinnitas see mu arvamust (ei, ei saa kaloreid), tema jaoks kinnitas see tema arvamust (ei ole mürgine, väikestes kogustes võib süüa). 
 Aga phmt jõudsime samale seisukohale - et süüa kõlbab, aga sellest toituda ei anna. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, lapsed, maha äng  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 12. märts 2020



   
Viirusemõtteid  



Ma ei jõua enam üldse järele.
 Ota, inimesed PÄRISELT soetavad igaks-juhuks-varusid?
 Mu poja Inglismaa-keeleõppereis võib ära jääda (tõenäoliselt jääbki) ja me saame tagasi ainult selle osa rahast, mis pole lennupiletite all? (Enamik ei ole, aga siiski: ma oma niigi pingul püksirihma pingutasin selle võrra veel, et tema reis ära maksta.)
 Isegi ma ise hakkasin ritsiku posti, "koolireisid võivad ära jääda" ja "üle 100 inimese kogunemised on keelatud"-sõnumite peale mõtlema, kui jäle oleks kõrge palavikuga haige olla, kui nimetet poeg samal ajal samuti haige on, ja krt, ma ilmselt peaks ikkagi ju koeraga õues käima, sest kes teine käiks?!
 Ostan ibukat juurde.
 Eeee ... homme.

 Aga ikkagi.
 Phmt on mul tunne, et maailm on nõksatanud uude rütmi ja kuigi see on põnev (mina ja maailmalõpud või õudusfilmikoletiste ilmumine: "Oo, viimaks juhtub midagi päriselt põnevat! JEEEE!!!"), ma ei jõua hästi järgi. Jube uni ja väsimus ainult, võeh.
 See väsimus võib kusjuures olla vibroakustilisest teraapiast.
 Rääkisin seal psühholoogile (kes viib teraapiat läbi), et jube väsinud, nojah, eks ma igal hommikul tõusen vara ja tulen siia - ja tema ütles, et nojah, võib ka sedasi olla, kuid inimestel, kel on mingil põhjusel minevikus palju väsimust kogunenud, kipub see ka vallanduma. Et see on siuke minevikupingeid vallandav värk. Palju kordi kogenuid nähtud juba. Ta teab.
 Mille peale mul on: "Minge pekki! SEDA on mul jah vaja, et vanad väsimused ka vallanduksid!!!"
 Aga naeratama võtab see teraapia ikka. Lihtsalt esimesed kaks tundi ainult.
 Edasi magan. Ja ennegi juba tahaks magada. Aga kodutee.

 Tegelt te võite viirust rahulikult võtta.
 Midagi hullemat ei juhtu kui et mõned inimesed surevad ära, mõnedel on haige ja närune olla. paar avalikku asutust on nt paar kuud kinni jms.
 Sest kuna maailm käib minu mõtete järgi, (peaaegu) ei juhtu kunagi see, mis mu arust oleks hästiminek ja alati (peaaegu alati, see teine koht romaanivõistlusel on erandiks) juhtub see, mis oleks halvastiminek. No ja kuna mu meelest oleks maailma oluline muutumine tore ja põnev, läheb nagunii sama jama edasi, mis juba olnud on.
 Nii et neile, kes TAHAKSID, et samamoodi edasi läheks: te soovid täituvad.
 Ei juhtu midagi uut, ei juhtu midagi erilist. Natuke jamatakse ja kõik jätkub nagu ennegi.

 (Kuidas ma elus olen, kui midagi hästi ei lähe? Noh, sest vat selle peale, et Peale Rongi ellu võiksin jääda, ma tõesti ei tulnud. Ei mõelnud hetkegi. Mulle oli küll selge, et VÕIN ellu jääda, sest tõenäoliselt ma ei julge rongi ette minna, hakkan kõhklema ja rong sõidab mürinal mööda, kuni mina ikka veel mõtlen - aga et lähen ja jään ellu?!
 Mitte kordagi ei tulnud pähe ka.
 Ning kuna maailm kulgeb minu MÕTETE kohaselt, mitte mu tegude põhjal, jäin elama. Isegi ühtegi jäset ei kaotanud. Ega mõtlemisvõimet ega liikumisvõimet.)
 (Jaa, ma küll tahtsin lapsi - aga kartsin ka tütre puhul. Ning no pojaga oli üldse: "Ma hoolega ei tee mehele last, kui ta ei taha - noh, saame lapse - TA EI TAHA????!!!!") 


    32 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed  

 


esmaspäev, 9. märts 2020



    
Jälle jalgratas! 



Mäletate (kui loete, siis muidugi mäletate, see oli nt üleeelmises postituses kirjas), kuidas maijaksa enam võidelda?
 See tunne on ikka veel siin. Aga koos küsimusega: "Miks kurat ma üldse võitlema kippusin jälle?!"
 Kui ma ei mõtle ega tunne aega ette, ei plaani ja ürita, vaid teen, mida sel hetkel tahan, on kõik hea. Jamaks läheb, kui üritan elu kontrollida, teha nii, et "hea oleks" - aga ei ole.
 On palju halvem, kui lihtsalt tehes, mida tahan.
 Dohh.

 Ega mul ikka otseselt lihtne ole (alailma tuleb: "Inimesed ei arva, et ma hea oleks! Ei, aga ma olen ju. Ei,  ma lihtsalt ei oska olla inimeste silmis hea siis? Ei, aga osade silmis ju ikka olen ..."), aga just see "vali vahetu hea, nii et on just tol momendil kergem olla" aitab. Iga hetke ja päeva ja tundi ja vbla isegi nädalaid, kuid ja aastaid vastu võtta.

 Muidugi eelistan ma ikkagi neid probleeme, mis on, neile, mis muidu oleksid.
 Nägin ühte, kelle kirjutistest olin nooremana väga hea arvamusel (kuigi hiljem pole julgenud neid lugeda, sest ARMUKADE, mis mõttes on tema märksa tunnustatum kirjanik kui mina???) fb-s pildil koos Peeter Helmega. Mingi raadiosaade.
 Mu mõtted laias laastus olid: "Kuulsuse nimel, raha nimel - ma ikkagi ei suudaks seda teha. Kurat, olen aint hämmastunud, et Helmet veel tahetakse raadiosse tööle ja värki ... aga noh, Mart ja Martin Helme valiti Riigikokku, mida ma imestan?!"

Täna käisin vibroakustilises teraapias.
Isver, see on lahe!
Vedasin enda kohale kimpa-kompa-kimpa-kompa, miks ma seda teen, ah, õige, tahtsin proovida, kas on kasu ... Tulin koju tipa-tapa-tipa-tapa-tsirrrrrrrrrrrr, nii tore on maailm, nii hea on olla, turi pole enam pinges, tuju on palju parem, isegi maitseid tunnen rohkem ja tuuleõhk näol tundub kui paitused ...
NING täna oli alles esimene kord. Väidetavalt peaks mõju kumuleeruma ja õiget tunnet saan alles viienda-kuuenda korra järel.
Mulle need kehaga toimetamised mõjuvad nii palju rohkem kui niisama rääkimised ja "vaimne" teraapia!

One Piece'iga olen jälle sealmaal, mil on (minu jaoks) kõige karmim lookaar. Täiega hindan seda, mismoodi on tehtud ja nüüd vaatan natuke juba ka: "Mhmh, ei ühtegi naljakat repliiki, ta ei naerata, näidatakse pikalt hukkamistrepist üles ronimist, põlvitamist, ootamist ... jah, niimoodi mitte ainult et sünnib meeleolu, aga ma hakkan üleni Ace'iga kaasa tundma. On sedasi animeeritud ja tehtud, et hakkan tunnetama, kui raske on surra, kui oled 21 ja taevas on sinine ja mahe tuuleõhk puhub - ja sa ei saa mitte midagi parata. Lepid, sest valikut pole".
Aga nii hirmus raske on vaadata, ette teades, mis tuleb. Et surebki ...
 Ja Shirohige ...



Pilt pärilt Maya Pandalt
 Mu tütar kirjutas, kuidas (ta vaatas toona üsna värskelt lehelt, teadis ainult, et Ace sureb, aga mitte muud) ta kiindus. Kiindus täiega. Kuidas temas tekkis selgus, et kui piraat seal maailmas, siis Shirohige meeskonnas, just tema, nii õige ...!

Mingi ... kümmekond episoodi vast kestab lahing? Nii kaua ta kiindumus üha kasvas.
Siis Shirohige suri.
Nagu ... aaaaaaaaaaaaaaahhhhh!!!

Möönsin, et Shirohige surm jättis minussegi PALJU tugevama jälje, kui nt mu vanaema oma. (Sest ta oli nii palju toredam!)
Vanaema võiks veelgi surra. Aga ma värisen sisemiselt seda One Piece'i lugu taas uuesti vaadates. Juba kui Moby Dick (laev) esimest korda välja ilmus, mul tõusis süda kurku. See on nii võimas, nii õige ja oivaline ... ja ma tean, mis juhtub, kuidas edasi läheb.
On hirmus.
Aga ikka vaatan.
Sest on hirmus hea.
Jah, ka mina oleksin tema meeskonnas.
Luffy on tore ja päike ja seisab samuti omade eest lõpuni. Aga kui mul oleks mure, ma ei tahaks seda tema õlgadele panna. Jah, ta mõistaks, kui ma viimaks usaldaksin, abi paluksin, ta aitaks täiega ... aga Shirohige on TÄPSELT selline, et ma läheksin ise, välise surveta, nutaksin talle on jama ette ja usuksin, et see aitabki.
Ja aitakski.







    3 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng, proosalaulik  

 


neljapäev, 5. märts 2020



   
Virinaad 



Oo, ma ei olegi PÄRIS kaua pidanud võitlema mõtetega, et ma ei oska ja ma ei kõlba ja miks ma üldse.
 Kogu aeg oli taustateadmine "tegelt ma olen hea, lihtsalt seda ei nähta" või "ma teen seda hästi, aga see võtab mult liiga palju".
 Aga nüüd on taas "vbla olengi enda jaoks hea, aga päris inimeste jaoks päris inimeste maailmas vist ikka ei ole".

 Emana olen, olgu =) Sellest ma ei tagane.

 Kui ma käisin oma tütre koolis tema klassijuhataja ja õppealajuhatajaga kohtumas, ja me pärast nimetet tütrega üksteist spontaanselt kallistasime, sulas üks neist teistest (maimäleta, kumb) naeratusse: "Nii tore on näha, kuidas suhted on head."
 Veidi hiljem, kui läksime kooli välisukse poole, koridoris sibasid esimese ja teise klassi juntsud ja ma kaebasin: "Mulle tunduvad need ka juba piisavalt pisikesed, et kurvastada: miks mina ei saa, miks mul ei ole, nii ebaõiglane!", vastas mu tütar: "Jah. Aga vähemalt on sul kaks maailma parimat last juba!"
 Ja noh.
 See on täiesti tõsi. Väga tasemel lohutus!

 Aga kirjutamisega ... üks asi on, et tegelt ega mulle endale ei meeldi ka jutukogud. Ma olen romaanilugeja.
 Nii et mul on raske jutukogu nüüd veel kellelegi pakkuda.
 Teine asi on, et mul on fb sõprade seas üks luuletaja, kes on olnud kulka nominent (nagu minagi) ja teinud igast avalikke luuletaja-asju - ja ta ajuti ilmutab seal ka oma luuletusi.
 Enamik neist on sitad. Eristamatud "omaarust luuletajate" loomingulistest fb-jagamistest.
 Vahel tal välgatab ka. Ongi hea asi. Aga piisavalt harva, et ma oleksin tema raamatureklaamidest häiritud ja mõtleksin: "Mis kurat peab inimestel viga olema, et neid osta?!"
 Äkki ma olen nagu tema?
 Vähemalt natukene.
 Ise arvan, et on hea, aga tegelt on piinlik.
 Sest ma vahepeal mõtsin küll juba: "Mina tegin, ilmselt on siis hea."
 Appi, kas tegelt ikka ei olegi v?!

 Kummastav on ennast kõrvalt vaadata. Kuidas mitte midagi ei jaksa (mis ma vahepeal haigena leidsin, et midagi ei jaksa? See tuli sellest, et olin unustanud, kuidas on päriselt mitte midagi jaksata), süüa ei taha, kirjutada ei taha, lugeda ei taha ... kusjuures ma saan täpselt aru, miks ei taha (ok, ise söömist see ei puuduta, aga söögi tegemist küll).
 Ma ei taha mitte midagi teha, mida teised hindaks. Loen ma ju ka Goodreadsi rütmis ja sinna läbitud raamatute kohta sõnu jättes. Ja korraga maitaha. Mu poeg hindab kriitiliselt mu söögitegemisi (viimane pärl: tegin maasika-kohupiiimakooki, et ära teha külmutatud maasikad, mis korra kingiks "neist peaks selle koogi, mis ma tõin, peale maasikakastet tegema, aga jäi tegemata" sain. Tema: "See kook hea - aga mulle need maasikad ei maitse!"), lugejad arvavad raamatute või kommentaaride kohta ja K ei taha mind oma naiseks, sest ... midagi.
 Ma tegelt ei saa sellest IKKAGI aru. Mida tähendab "ma ei taha kedagi"? Ma ka ei taha kedagi abstrakstselt ja ideeliselt, ma tahtsin SIND, sest mul oli sinuga nii tore ja sa oled südantmurdalt kaunis ka?
 Jap, ma ei taha isegi hästi riietuda. Ega silmi värvida. Sest noh. Nagunii pole piisavalt ilus

 Siia ma võin kirjutada, sest see on Minu Koht ja kellegi asi pole siin hinnata. Tahab loeb, ei taha, ei loe. Mina lihtsalt valan end siin klahvide abil ekraanile.
 Olgu, luban endale olla hädine ja õnnetu. Praegu on nii, no on siis. 


    44 kommentaari:       

 
 Labels: lapsed, proosalaulik, ängipuhang  

 


teisipäev, 3. märts 2020



   
Nutt ja hala, nutt ja hala 



Nooh, sain oma äraütlemise kätte ka Varrakult. Et eelmine kogu müüs üsna kehvasti ja inimesed ootavad rohkem romaane ja mõnestki jutust võiks romaani ju saada.
 Phmt "kirjuta romaan!"
 (Kuigi eelmises "kogus" OLI tegelt ka romaan sees, aga ok.)

 Krt ... ei, tegelt ka. Ma ikka peaks lühemate juttudega ajakirju pommitama, eks ju?
 Ja Krista Kaer soovitas ka kulkalt loometöötoetusi küsida. Et ma nälga ei sureks.
 Ma ilmselt siis küsin.
 JÄLLE.
 Aga mul kipub olema sees, et kui korduvalt on juba ära öeldud, ma ei taha enam küsida.
 Phmt ikka nutt ja hala. Kuigi kogu viimase aja nutt ja hala ei ole siiski nii kurb kui eelmise aasta teise poole oma.
 Aga kuigi te mind nii toetate ja abistate ja toidate talvel jne, mul ikkagi tekib vaikselt tunne, et ma ei jaksa enam vapper olla.

 Ei jaksa võidelda.

 Ja ma ei taha, et mulle halvasti öeldaks. Miks oli vaja kirjutada "jätab kiirustatud ja ebaühtlase mulje praegu"? Nagu ... lood aastatest 2000-2019 tasapisi kogunenud - ja "kiirustatud"???
 Nad ei armasta mind.
 Küsin pai. Avalikult. Kui nad ei anna, vajun veel enam lössi.

 Tuleks vbla lühemaid jutte ajakirjadele saata ja uurida, kuidas saab ISE kulkalt loometöötoetust küsida (seni on kirjastus seda minu eest teinud ja see on "honorar" phmt) ja no võidelda, võidelda, võidelda.

 Ja fb-s naeruvääristatakse mittesteriliseeritud või -kastreeritud loomade omanikke ja homme ma lähen oma tütre kooli tema tulevikust rääkima ja K. ei armasta mind ja ...
 Olgu, võibolla on siiski piisavalt halb, et mingit möödunud aasta augustijärgset perioodi meenutada.

 See on nii selge. Et kui pingutad end üle ja endast enam ei piisa, et rahul olla, vat siis tahaks, et oleks keegi, kelle sülle pea panna ja tunda, et olgu, mis on, tema hoolib ja kaitseb. Kõik saab korda ka siis, kui ma ise enam ei jaksa.
 Kui ei lähe nii halvaks, ei ole ka seda vajadust, siis võib rahulikult ja sirge seljaga õlgu kehitada ja "Kui ei taha, pole vaja," leida. Saab vanemateta, saab kallimata, saab ilmselt isegi lasteta (kuigi ma ei tea, lapsi olen omateada ALATI tahtnud).
 Aga lapsed ja koer on teistlaadi abi. Jah, neil tuleb ka positiivne tagasiside, nad embavad ja hoolivad, aga mul ei ole sellega koos tunnet, et panen oma koorma maha ja nemad veavad vahepeal.
 Nad on üksus, mille EEST tuleb võidelda ja süütunne lämmatab, kui nemad minu eest seisavad.

 Olgu, pai tuli. "Pai olen valmis ikka tegema. Mulle meeldib, kuidas need on kirjutatud, meeldivad tegelased ja oskus nappide vahenditega maailma luua." Aga edasi tuleb, et kokku 100 lk ja tahaks pikemat, ja see ei saa õige olla. Nagu mida nemad lugesid? Ma lugesin sõnad kokku ja neid tuleb umbes 60 000.
 Isver.
 Appi.
 Maisuuda.
 Ma lihtsalt
 eisuuda. 


    19 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 2. märts 2020



   
Veel nurinaid 



Kaks mulle teadaolevat raamatukogu ja Keila postkontor on üpris korraga alustanud kuritegelikku kampaaniat "oleme avatud argipäeviti 10-18 ja nädalavahetustel suletud".
 Olgu, mina kui mittetöötav kodus töötav kodanik saan käia äripäeviti, aga kui mul oleks pidev päevatöö näiteks õena perearstikeskuses, mis mu pakid jääksid posti ja ma ei pääseks iial raamatukokku või?!
 Tallinnas ma tean raamatukogusid, mis on avatud kolmapäevast pühapäevani ja argipäevadel pannakse kah alles kell 8 õhtul kinni, mis on inimesesõbralik korraldus nii oma töötajate kui laenutajate jaoks.
 Varem oli ka siin raamatukogu avatud seitsmeni õhtul (ja postkontor samuti) ning tehti laupäevalgi viieks tunniks lahti (ja postkontor samuti), aga nüüd on kõik KINNI.
 Nutt ja hala.

 Ma pean ennast mingi ... TÖÖPÄEVADEL mobiliseerima või???

 Vahepeal ei lugenud ma ühtegi fännfiktsiooni, aga nüüd jälle proovisin. One Piece'i episoodid 377 ja 378 on fännikirjanduse kullaauk, selle kohta annab nii palju kirjutada. Ma lugesin ja lugesin, kuid ükski polnud Päris See - ja siis läksin sujuvalt teiste fändomite peale üle. 
 Lugesin.
 Avasin üha uusi. 
 Ühes oli Loki (marvel, avengers, thor jne) terapeudi juures.
 Ja kuigi hästi kirjutatud ja potentsiaalselt huvitav lugu, ma ei suutnud paarist leheküljest kaugemale lugeda.
 Mul on tekkinud tohutu jälestus inimhingede inseneride suhtes ja seal esitati tõesti väga tõepärane dialoog: "Alustame millestki kergest, räägi ükskõik millest!" ja "Olgu, kes su perekonnaliikmed on?" ja kui Loki ikka mingit muud teemat soovis, tuli lapsepõlv mängu.

 Ma ei tea, mismoodi teraapiad töötama peaksid, aga mul on kahtlus, et kuidagi pinnal: "Ma juhin sind küsimustega ja siis sa ise tuled oma tõdedeni ja jee."
 Aga terapeudid küsivad igavaid küsimusi, millele mul on juba olemas pikad keerukad vastused ja nendest vastustest omakorda tekkivatele küsimustele samuti, kõik on nii lihtne ja klaar, et mul on piinlik - ja kurat.
 Mul ei ole millekski vaja sabastolknejat, kes arutab asjade üle, mis mul juba ammu selged on ja püsib üldse mõtete kolmanda kihi juures (pidades seda sügavaks), kui mina olen ammu viienda kallal ning proovin varbaga kuuendat.
 Jah, nad kõik (minu vaimsed terapeudid siis) on mingil hetkel öelnud mõnda terast ja valgustavat asja.
 Ent kokku on olnud nii rasked kogemused, et mu vastumeelsus on tasapisi jälestuseks kasvanud. "Rasked" nagu "nad on, nagu nad on ja neile enda arusaadavaks tegemine on keeruline", mitte "rasked" nagu "valusaid teemasid on piinav puudutada".
 Mul ei ole. Ainus tõsine raskus valusate teemade juures on objektiivne olla - mul on ikka veel kalduvus (kuigi nüüd palju nõrgem) ennast halvemaks ja kõiki teisi paremaks pidada ning kirjeldada.

 Maitea.
 Maioska.
 Ma pole täna lõunaund maganud. Võibolla on kõik halvana tunduv sellest. Pea käib muudkui ringi ja ringi ja oeh.
 Vast peale und on parem olla.

 Murca tegi taas luuleväljakutse "kirjuta kuu aega iga päev mingi luuletus, hooandmiseks on teemad ka".
 Igal selliselt luuekuul tekib paar asja, mis on head. Tal, mul, paljudel vist. 
 Lihtsalt juhtub nii. 
 Minu omad on seal. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, ängipuhang  

 


reede, 28. veebruar 2020



    
Nurinad 





SAAST!!!!
 Nature Boxi šampoon pikkadele juustele (oliiviõliga) on saast.
 Ma olen kasutanud nende aprikoosiõliga šampooni ja nende avokaadoõliga šampooni ja need olid mõlemad täiesti head. Ja nende seepe dušigeele, mis olid (ja on, üks on kasutusel hetkel) samuti täiesti toredad.
 Ja siis on see šampoon pikkadele juustele, mis vältivat nende murdumist.
 Isegi minu peas (kus väga pikki juukseid just pole) tekitab see nendesse pikematesse jubedad pusad, nii et pead loputades ei saa isegi sõrmedega läbi juuste tõmmata. Aga mu poeg, kellel on päriselt pikad juuksed, oli täiesti hädas.
 Eelmisel õhtul oli pead pesnud ja siis:
 "Kuidas mu juuksed nii sassis on?! Ma ju JUST kammisin?!"
 Ta oli sunnitud hakkama balsamit kasutama. Mis on tema puhul suur muutus. Vähemalt viis aastat pole ta seda teinud, sest vastavat vajadust ju ei tundnud.

 Mingis raamatus, vist "Parteijuht lahkub surma läbi", õpetas reklaamiguru šampoonitootjaid paremat reklaami tegema. "Toode on teil väga hea. Šampoon rasustele juustele, mis teeb juuksed veel rasvasemaks, nii et inimene ostab muudkui aga juurde, et asja parandada, on suurepärane." (Väga vaba tsitaat.)
 Aga seesinane Nature Boxi õnnetus on NII halb, et seda halbust ei saa isegi müügiargumendina võtta. Sest temapoolne juuste pusatamine on ilmne suht kõigile, kes kunagi elus mõnda muud šampooni kasutanud on.

 Pfff.
 Aga, kordan veel: nende kaks eelmist minu kasutatud šampooni olid head ja seda aprikoosiõliga ma ostsin teist korda veel isegi.

 Muidu on nii, et olen haige, ehkki arvatavasti mitte koroonaviiruses. Mul ei ole palavikku olnud viimasel neljal päeval (kuigi temperatuur on pisut tõusnud) (ja enne seda oli natuke üle 37), aga KUI hullusti pea ringi käib, KUI hull on väsimus ja KUI raske midagi teha (nagu "vahin kuus minutit seina, kui peaks kuuma vee teele peale valama - ja siis on juba tunne, et tegelt on see vesi ära jahtunud juba ja kurat sellega"), viitab selgesti mingile tõvele. Mil pole ilmsesti kuulsat ilusat nime, kuid haigus on haigus nimest hoolimata.

 Olgu, ei gripp ega koroonaviirus pole ka teab mis kaunid nimed. Oleks veel Pipilota Viktuaalia Rullkardiine Piparmünta Eefraimitütar Pikksukk!

 Käisin täna oma pojaga Tammaare tee esinduses passipilti tegemas ja sõrmejälgi andmas. S.t. tema oli pildil ning andis.
 Jah, käisin kõige oma haiguse ning kurnatusega.
 Jah, ta oleks seda kõike iseseisvalt saanud samuti teha, aga ma alles seal sain teada, et muud lapsele passi taotlemiseks vajalikud tegevused saab ka kodus ID-kaardi abiga korda saata ning tuleb odavam.
 Ostsin siis koerale ussirohtu vähemalt. Mingisugune kasu sellest teise linna ronimisest.
 Mitte et ma poleks dialoogis teistega teada saanud, et aa. Ussirohtu müüakse ka loomakliinikutes (ja mõelnud, et loomakliinik Keilas ju on - kuigi siinsetes apteekides lemmiklooma-sektsioon puudub. Kontrollitud.)

 Üldiselt unustan ma vähe. Viimasel nädalal olen iga päev unustanud. Muuhulgas asju TEHA (mitte nt kindad kaotanud).
 TTTTTTõesti oleks vaja end terveks puhata. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: keha, loll, tibinlusus  

 


kolmapäev, 26. veebruar 2020



    
Keegi ei mõista mind! 



Mina (juba toast väljudes): A. on nii nunnu!
 Poeglaps: Ei ole! Ma räägin tõtt!

 See jääb piinama. Veerand tundi hiljem lähen üle küsima.

 Mina: Miks A. nunnu ei ole?
 Poeglaps: Sest inimesed ongi väga harva nunnud!
 Mina: Aaaaa! Et nagu ... väikesed beebid võivad ainult olla, eks? Pisikesed armsad lapsed?
 Poeglaps: Jah, neile see sobib.

 Aga loomad on nii sageli nunnud!
 Poeglaps on sellest veel eriti vaimustatud.
 Kui Totorol oli eelmine jooksuaeg, rääkisin kodus, kuidas osad koerad osades aedades on igatepidi kenad, eks ole. Näiteks on üks hüppav kudzu, kes on tast suurem. Mõne asja poolest justkui laika, mõne poolest nagu hunt, aga no selgelt krants. Halli erinevad toonid, pikk sorgus kena saba ja mu arust nii ilus koer - aga Totoro nuusutab teda läbi aias oleva suurema augu, vehib paar korda loiult sabaga ja läheb edasi. Ja suur ilus hüpppav kudzu (ta paistab silma kõrgete kere vertikaali pööravate  hüpetega seal aias ja on ka oma pererahvale ilmselt samamoodi silma jäänud, sest puust aiale on üles palju traatvõrku tõmmatud) niutsub, aga Totsikut ei huvita.
 Ühes hoovis ent on koer, kes on veidi väiksem kui Totoro, igava rõngas sabaga, laiguline (Poeglaps tegi juba põlglikke hääli ja ütles: "See ei kõla üldse hästi!"), aga kes käitub väga ilusti.
 Ta saab aia alt läbi tegelikult, koerad nuusutasid ning hullasid ja ta tuli meile järgi ka. Sest no nii ilus nii hästi lõhnav tüdruk, mm, ma ei lahku temast!
 Kuid kui ütlesin: "Mine koju!" vaatas ta meile kurva näoga järele ja läks siis tagasi oma aeda. Ja tal on VÄGA ilusad silmad. Kokku ma väidaks et naistele meeldivad hästi käituvad ilusate silmadega isikud, isegi kui nad on väikest kasvu, rohkem, sest Totoro SELGELT armastab teda vastu samuti.
 No hea küll.
 Meeldivad meie pere naistele, ei üldista siin huupi!
 Poeglaps: No ilusad silmad päästavad väga palju. Siis ma saan aru!

 Ta ka imetleb me koera nunnusust alatihti. Hoiab Totoro kõrvu või esikäppi mingis positsioonis ja oigab, KUI nunnu.
 "Otsanummi!" samuti.
 Nii ütleb K.
 Mul on hea meel tegelt, et Poeglaps ja tema on, nagu nad on. Poeglapsele kulub hea täiskasvanud mehega asjade koos tegemine ära.
 Muidu mõtlebki, et KÕIK mehed on jobud, tema ise kaasa arvatud =(
 Mis ei ole kuidagi tõsi.

 Pea valutab.
 Pole kedagi sõimata: ise olin kella neljani üleval. Esmalt civ ja siis One Piece (vanad episoodid), kuni tuli äääääärmiselt rahuldustpakkuv hetk, kus Luffy lõi taevast draakonit (mis phmt on väga kõrge aadlisoo tiitel, mitte et päris draakonid mängus olnuks). Kui eriliselt vastikut taevast draakonit oli näkku löödud, sain rahuloluga magama minna, aga täna pea valutab. Hoolimata migreenitabletist ja ibukatest.
 Neljani üleval olek oleks kombes, kui ma ei käiks kell 7-8 koeraga õues, aga kuna käin, on keha: "Nii vähe und! Skandaal!" ja peavalu.
 Mis siis, et võtan tabletid ja poen voodisse tagasi kohe, kui tuppa tagasi jõuan. Organism on juba ärritunud.
 "Eideke, mina nii vähese unega ei lepi! Ja kuna sa muidu aru ei saa, siis SÄH ja SÄH ja SÄH!"

 Väga ei valuta, et selge oleks. Tabletid söövad enamuse ära. Ainult tuim vaikne taustatümin jõuab minuni.

 Tegin esimest korda niimoodi kapsasuppi, et koorisin enne rasva puljongilt maha. Varem ei arvanud, et seda oleks hea teha: esiteks on rasv TOIT ja teiseks: kas rasv ei tee mitte sööke paremaks? Rasvane jogurt versus rasvatu, rasvane kodujuust versus rasvatu, rasv selgelt hea ju?
 Aga meil oli siin võrgupäevikus puljongilt rasva eemaldamisest juttu, kui vahu koorimise üle imestasin, ning see eemaldavat kibeda maitse. (Mitte et mu puljongid seni mu enda meelest kibedad olnuks, aga proovida ju võiks?) Lisaks nüüd on mul ka koer, kes selle rasva (TOIDU!) ära sööb, mitte et viskan tuimalt minema.
 Keetsin puljongi nagu peab, koorisin vahu ära ja jahtunud puljongilt võtsin ka rasva.
 Totoro rõõmustas selle üle.
 Tegin kapsasupi.
 Ja kuram. Ma ei olnud vahuga ja vahuta puljongitel maitsevahet tuvastanud, aga vat nüüd on erinevus tuntav. Ei tahaks öelda, et asi on selgelt parem (ma tegin täiesti häid suppe-ühepajatoite ka varem ju!), ent teistmoodi, mahedam, klaarim ... jah, PUHTAM maitse.
 Nii vähe, kui mulle ka meeldiks seda tunnistada.
 Krt, neil "nagu peab" kokkadele on mõnikord oma tegevuses ikka õigus ka.

 Aga ma TEEN hästi süüa.
 Tütarlaps, kes on väga toiduteadlik, teeb väljas süües märkusi nagu: "Oo, see pardifilee on täpselt nii roosa, kui vaja, ei ole tuimaks küpsetatud!" ja "Ei, süüa kõlbab küll, aga punase kalaga ei tehta nii ju!" ning valmistab ise roogi imelise andega ja lahedalt, ütles nii: "No esmalt tuleb emme-toit. Siis restoranitoidud. Ja siis kõigi teiste tehtud toidud. Nii lihtsalt on."
 Ja teine kord meil õhtust süües, peale esimese ampsu võtmist: "Ma ei tahaks küll klišeedesse laskuda, aga valged inimesed ei oska toitu maitsestada. Nõmmel (minu ema ja tema mehe kodus) pole KUNAGI nii, et ma võtan ampsu toitu, see koosneb riisist ja kastmest ja MAITSEB!"
 Mina: Oot, kas sa tahad öelda, et mina polegi valge inimene või?
 Tema: No sa oled, aga ikka ei ole ka. Sa oled huvitav!

 Sõi sügava rahuloluga oma taldrikutäie lõpuni ja võttis juurde.
 Ja siis veel korra.

 Ma olen muide oma tütre ema ses mõttes, et mina ei saanud tükk aega aru, et mis mõttes on juurdevõtmine mingi erilise tähendusega. Kui toit on hea, siis teismelisena ma võtsin juurde 3-4-isegi 5 korda alati. 
 Kaks tundi hiljem tegin veel võileibu.
 Võisin süüa ja süüa ja süüa.
 Et kehakaalu pärast muretsedes peaks võtma pisikese taldriku? No siis ma võtan juurde 8 korda lihtsalt, miks see kuidagi kehakaalu vähendamisel abiks olema peaks???
 Idee, et inimene sööb korraga ühe taldrikutäie ja siis ongi kõik, jõudis minuni vist kuskil kahekümneaastasena.
 Enne see lihtsalt polnud varantki. Võisin valvata, mida ma söön, ent minu dieet oli "nälgimine" ehk kaloreid alla 1000, sest mul ei olnud erilist vahet, kas süüa 900 või 1800 kalorit, nagunii olin siis kogu aeg näljane.
 Pidasin vahepeal (no nii 20 ümber olles) kaloripäevikuid ja kui ma sõin, nagu tahtsin, oli saadavat enerigiat regulaarselt üle 3000 kilokalori päevas.
 Vahel üle 5000.
 Kus ma selle kõik panin?

 Issake, MINA ei tea.
 Aga et ma söön liiga palju, olen paks ja ebasportlik, mul on tselluliit ning haisen higi järgi ja üldse, ma olen eemaletõukavalt kole, ütlesid mulle kõik naisteajakirjad. Mitte kunagi pole mu nahk sile nagu neil piltidel neis reklaamides! Ma ei ole iga nurga alt ja kogu aeg üldse nii ilus, kui see lahe tüdruk sel pildil (ei, ma ei tulnud selle peale, et reklaamiks valiti parim pilt ja sama shooti sees tehti ka jubedaid - ma arvasin, et see modell ongi alati iga nurga alt ahvatlev, cool ja sile üleni. Ja sööb päevas kaks keedetud muna ja tuusti rohelist salatit, sest ta ei tahagi rohkem!)
 Jah, mina olingi see neiu, kes ei adunud, et photoshop on teema, ja võrdles end tüdrukutega ajakirjades.
 Neid ajakirju ma lugesin religioosse innuga ja väga palju kordi. Mul oli kodus alumisel riiulil punt naisteajakirju, kuhu tuli lisa, kui ma ei suuutnud end kontrollida ning mõne juurde ostsin, hoolimata sellest, et raha oli nii vähe, nii vähe, nii hirmus vähe.
 Lugesin neid üha üle. Ses mõttes oli tegu täiesti kasuliku investeeringuga, et nüüd ma ei loe häid raamatuid ka ligilähedaseltki nii palju kui tollal neid ajakirju.
 Kui ma lugesin naisteajakirja, valisin kosmeetikapoes kreeme või parfüüme, mul oli tunne, et kõõlun pärismaailma serval ja võibolla õnnestub mul kedagi ära petta, et olengi päris inimene ja mulle tekib KALLIM.
 Muul ajal ei uskunud isegi seda. Lootsin mingi imelise "ja siis me saime kokku, juhus, minu arust on tema imeline, tema arust mina ja nüüd me pool aastat oleme paar, enne kui tulevad väljapääsmatud takistused" peale, sest ma polnud veel õppinud, et minuga ei juhtu selliseid asju.
 Iial.
 Käisin ka kohusetundlikult pidudel, lootuses sealt mõnda isast üles korjata. Vahel näkkas ka.
 Nullil korral oli see seksuaalselt hea, aga mitmel korral oli hea ses mõttes, et mu enesekindlus sai tõuke. Kui keegi minuga magada tahab, siis varem või hiljem tuleb ka päris Suhe!
 Jai!

 KuratkuratKURAT, kui vildakas oli mu maailma-, aga eriti endanägemine!!!!!!! Tunne, et mul pole väärtust, süvenes, kuna keegi vastupidist mind kallimaks tahtes ei tõestanud ...
 Nojah, ja mul on ikka veel natuke see tunne. Või ei. Mitte tunne, et mul pole väärtust.
 Aga tunne, et kui keegi, keda mina tahan, ka mind tahab, TÕESTAB see mu väärtust maailma silmis!
 Ja ... ohh.

 Jah, ma siiamaale ikka, IKKA olen pahane, et kuidas keegi (mu ema kasvõi?!) seda omaenda väärtusetuse nägemust korrigeerida ei võtnud ja mulle ainult tunda andsid, kuidas teen seda valesti ja toda halvasti ja toda viiendat asja veel eriti halvasti.
 Ja üldse, kallim leitakse, kui teda ei otsita, ja ei tohi tahta ja ...
 Nagu ... arrrrrrrrrgh.
 Ma rohkem ei kirjuta, saaksin ainult hirmus kurjaks ja kõik ilmaasjata.
 Keegi ei mõistaks mind ja saaksin aint pahandada, et kuidas ma nii mõjutatav olin. (Või hullem veel, öeldaks: KÕIK arvasid ju nii, see ei ole mingi eriline teema! Miks sa ennast eriliseks pead?!) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, lapsed, söök, vanainimese heietused  

 


teisipäev, 25. veebruar 2020



   
Lahke emps 



Tegin päriselt vabariigi-aastapäeva-õhtusöögi. Ehk siis seaprae (ükspäev oli 2.48 eest kilo müügil sea raieliha ja ma mõtlesin, et kui ma sealt kondid välja lõikan, saab koer söönuks ja jääb ka meile) ja kartulipudru (50% alet, praadisin singirasvaga üles, jube hea). Ja grillisin banaane, mida sõin vaniljejäätisega.
 Mu poeg sõi seaprae ühel kamakal kamara seljast (ta ARMASTAB kamarat) ja kartuliputru. Palju kartuliputru.
 Kui olin täissöönud ja pehme, helises korraga uksekell.

 Meil ei käi ette hoiatamata ju keegi külas?!

 Võtsin kooditelefoni.
 "Jaa?"
 "Triinu või?!"
 "Jaa, mina olen." Olin järjest enam segaduses, sest seda häält ei osanud ma paika panna, aga hääleomanik nagu ... nutnuks vist?
 "Olen A...(tsenseeritud) (mu poja klassivend laheda kahiseva häälega, aga ses vanuses poiste hääl ei ole väga ... püsiva kvaliteediga nähtus, seepärast ei pannudki paika algul), kas Poeglaps võiks ...?"
 ent ma ei oodanud, mis ta veel öelda võiks, vaid lasksin ta kohe sisse. Sest tuttav ju! Oma!
 Ta oli üpris punaste käte ja punase ninaga, kui sisse astus. Nina lörises. Üsna läbikülmunud.
 Poeglaps tuli ka esikusse ja me saime mõlemad kuulda, kuidas A. oli just kodust põgenenud, sest täna olid seal kõik tema vastu ja ta ei taha tagasi minna, vähemalt mitte enne, kui isa on oma elukaaslasega rääkinud, ja poiss pööras jutu ajal meile selja ning toetas pea vastu ust, et me ei näeks, kuidas ta nutab.
 Mu süda paisus kaastundest. Võta maha, tule edasi; kui tahad, võid ööseks ka jääda, ja otsisin välja kaks Bountyt (saladuslikud), sest magus rahustavat närve.
 Vähemalt öeldi nii raamatus "Tobias ja II b" ja see oli hea raamat.
 A. ja Poeglaps kadusid viimase tuppa ning ilmusid sealt vahepeal, et kempsus käia või süüa võtta.
 Kell 10 läksin küsima, kus toas A. magada tahab, ja ütlema, et mina tahan, et ta oma isale sõnumi saadaks, et on klassivenna pool.
 "Me oleme sellest rääkinud, ta magab siin toas. Ja oma isaga on ta ka juba rääkinud. Nii et fakk off!"
 See ei olnud üldse nii ebasõbralikult öeldud, kui siia kirja pannes nüüd näib, alltekst oli pigem: "Ära pabista, me oleme ise ka ajudega!" ja ma lahkusin rõõmsa tundega.
 Tegin A-le põrandale aseme matist, kahest padjast, linast ja magamiskotist, läksin ise magama ja kuulsin läbi une veel igavik otsa, kuidas nad arvutis madistasid.

 Mul on kahju, et A.l on kodus raske, aga nii tore, et ma olen see ema, kelle koju sääraste muredega tulla võib ja kes natuke seega inimestele maailmas olemise vaeva vähendada saab. Ta üldse ei oodanud, kuni ma ära lähen esikust, et oma häda välja paisata, ma olin täiega kaasatud - ja nii armas.

 Nüüd on hommik. Poisid magavad.
 Teen ja joon kohvi ära ja siis toon poest hommikusöögikrõbuskeid.
 Mul on ju meeles, et A. neid armastab! 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 22. veebruar 2020



   
Teeme oma parima 



Kell on seitse hommikul.
 Andsin pojale oma migreenitableti.
 Enne olin masseerinud ja masseerinud tema pead, saatnud ta kuuma duši alla, veel masseerinud ja ibukad olid muidugi juba ammu sees.
 Ja siis korraga mul välgatas, et hei. Tal on ju selgesti migreen, mul ON ju selle valu vastu vahend!!!
 Võttis tableti sisse, masseerisin veel ja nüüd ta magab.
 Nii hea!
 See, kui lähed magama, kõik on korras, ja ärkad mõne tunni pärast lömastava valu peale, on nii jube tunne. Kui õnnestub uuesti magama jääda mingi keemia abil, on õndsus.
 Õndsus!
 Ja et migreenitablett vbla pole päris ohutu ja hea kolmeteistkümneaastasele?
 Igatahes on see parem, kui valudes vaevelda.
 Ma tean.
 Oo, ma tean.

 Tütar on samuti jälle haige.
 Lähen 5. märtsil tema kooli klassijuhataja ja õppealajuhatajaga arutama, kuidas teda aidata. Nad PÄRISELT üritavad oma parimat, sest nad ju ka näevad, kui intelligentne ja andekas ta on - ja kuna ta samas kipub kogu aeg haige olema, on tal viimase perioodi hinded pea kõik x-id.
 Mina näen., et ta on enda üle koormanud. Kaks kooli ja suvevaheajal, kui võinuks puhata, töötas ta terve augusti nagu härg oma isa kohvikus Lapimaal. Aastavahetusel võttis ta muusikakoolist akadeemilise puhkuse, sest no selgelt ta ei suutnud kahes koolis enam käia.
 Aga sellise süstemaatilise organismi ülekoormamise järel paar kuud natuke väiksemat koormust enam ei aita. Noh, enamikku inimesi vähemalt mitte.
 Ma ei tea, mida me koolis üksteisega rääkima hakkame, aga vähemalt ühes olen ma kindel: ta ei pea "rohkem pingutama".
 Kuidas ta just keskkooli läbi saab, näis. Ta on nii kuramuse intelligentne, et saab kindlasti. Õhtukool on ju ka variant. Aga veel rohkem enda ohverdamist ei tundu mulle üldse teemana.
 ÜLDSE.

 Hakkan "Emapiimaga" lõpule jõudma.
 Oo, OO kui hea raamat - ja samas mitte valgustav, mitte sõbralik ja soe, vaid ... realistlik? Inimesed ei saa üksteisest aru, kuigi nad on head ja tahavad parimat. Inimesed teevad üksteisele haigetki samamoodi. Kohmakalt parimat püüdes.
 Ja siis on need teised. Jah, ka nemad teevad oma parima ja on oma mõõdupuuga mõõtes head. Aga teevad nii hirmsaid asju!
 Lisaks on raamat poeetiline ja sümboleid täis. Mis on tee minu südamesse. Pane mind mõtlema, anna mulle küsimusi, mitte alati õigeid ja ammendavaid (ptüi!) vastuseid, ja mul on nii rõõmus!

 Kuigi vahel mõned vastused rõõmustavad samuti. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" andis mulle vastuse, et jaa, ma VÕIN olla täpselt nii imelik, kui olen. Ja kuna ma olen otsinud lugusid, mis lubaksid seda, tõestusi omaenda usule, et jaa, ma võin, see raamat läks mulle väga hinge.
 Ta andis oodatud vastuse moel, mida sain uskuda.
 See on nii tähtis.
 Et saaksin raamatuid _uskuda_.
 Küündimatus proosas kirjutatud asju ma ei usu automaatselt. Sest kui sa ei suuda isegi ilusti ja tundlikult kirjutada, jee sa mingeid suuri tõdesid oled tunnetama võimeline! Sitasti kirjutamine = küündimatus. Mu jaoks.
 Isegi heades raamatutes on veidraid asju. Näiteks saab koolidirektorist paari peatüki pärast iseenesest ja selgitusteta klassijuhataja.

 "Emapiim" on hea raamat. Nii valus ja aus. Loen seda ja mõistan ja mõistan ja mõistan.
 Osake minust noogutab kaasa ideele "kui oled seestpoolt katki, ei aita miski väline!" ja teine osa vaatab seda välist ja naeratab. Sest tõesti: on nii palju head ja ilusat ju samuti!
 Mul ei ole: "Miks ta siis ei suuda head näha?!"
 Mul on: "Ma mõistan nii hästi!"

 Koer magab ja peeretab.
 Kui ta oma söömisega vana kuivtoidu koti põhjakanti jõudis, sain aru, miks ta väga innukalt seda sööki ei söönud.
 Kott seisis mul vannitoas. Ja erinevalt teistest suurtest kuivtoidukottidest ei olnud seesinane päris veekindel. Ehk kui me duši all käisime ja põrand vett täis valgus, imbus osa ka kotti ja ajas põhjas toidu hallitama.
 Ühegi teise kotiga seda varem juhtunud ei olnud (aga seekord oli teise firma toit) ja ma ei osanud üldse karta, et sedasi minna võiks.
 Aga kui ma sinna hallitanud toidu (no põhi oli käes ja polnud enam paksu kihti mittehallitanud krõbuskeid peal isoleeriks) juurde kotti nina pistsin, tõusis sealt suht vastik hais isegi minu sõõrmetele.
 Siis sellepärast ta sõi vahepeal nii innuga konte ja kuivtoitu ainult näljasena!
 Viskasin hallitanud toidulõpu minema ja ostsin uue puhta lõhnava kuivtoidu.
 Totoro vaimustus oli tohutu. Ta sõi ja sõi ja sõi ja sõi.
 Ma ka panin talle üha juurde, sest mul oli nii kahju ajast, kui ta hallitavat toitu pidi sööma.
 Mis tähendab, et ta sõi nüüd nii palju, et üha kakab ja vahepeal magab ja peeretab.
 Ma tänasest hakkan ta toiduhulgaga taas normi piires püsima.
 Sest pidev koerapeeru hais on veidi tüütu. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, lapsed, teised raamatud  

 


neljapäev, 20. veebruar 2020



   
Ikka malbe 



Migreen.
 Tablett sees, valu enam pole, kohutav jõuetus.
 Loen "Emapiima".
 Hea raamat.
 Nii tark. Täpselt see "sa annad oma parima, kuid keegi ei tea ikkagi, kuidas elu läheb".
 Mhmh.
 Ühtlasi mulle sobiv mu emaduspaines, mu innus seni sündinud lapsi õnnelikuks teha ja veel ja veel ja veel vähemalt ÜKS sünnitada!
 Lugu inimeludest Nõukogude Lätis, aga siiski emadusest ja tütar olemisest samuti.

 Kuna hetkel on mul maailmaväsimus, mõtlen üsna kainelt, et noh.
 Ma tahaks korterit osta palju rohkem kui sotsiaalkorterisse kolida? Jah, aga ega ma ei sure tegelt ju ka selle viimase kätte.
 Ma ikka veel tahaksin last, omaenda kõhtu liigutavat ja seal tuksuvat, omaenda piimast lõhnavat - aga no kui ei saa, ei saa. Ja adopteerima ma hakkan nagunii, beebi või mitte. See tundub nii aus. Lihtsalt - enne oleks kindlat elupaika tarvis, eksju.
 Ilma ma ei julge isegi teist koera võtta.
 Üks asi korraga.

 Totorol hakkab pubeklus üle minema. Mitte et see päriselt üle oleks, aga on tunda. Kui me käime pikematel ringidel ja ma lasen teda taas rihmast lahti, ta ... üks asi on, et tremuleeribki vähem. Teine, et kuidagi teistmoodi. Leebemalt. Ma võin öelda, et ei viitsi, ja edasi kõndida ning 75% kordadest ta ei haugu ja ei hüppagi mu najale seepeale, vaid lepib. Ja kui ikkagi haugub ja hüppab, siis sedasi, et ma saan tast ruttu kinni, ruttu ta maha rahustatud ja kiunub kuidagi väga varmalt ka.
 Mitte et ma talle meelega haiget teeksin, aga näiteks täna rabasin edukalt teise hüppe ajal rinnakarvadest kinni ja siis ta halas, nagu oleks hirmus valus.

 Mulle ikka meeldib see looduses hulkumine. Isegi kui olen (enamasti olen) maapõhja väsinud, kui koju jõuan, ma pole KUNAGI nii jube väsinud, kui kodust välja minnes. Isegi kui pool teed lõikab päike silmi ja ma ei näe midagi, isegi kui maapind on nii mudane, et lurtsub, kui sammu teen, ikka on hea.

 ***

 Tegelt on mul kõik hästi. Kui peavalu üle, ONGI kõik alati hea.
 Aga krt, kinno tõesti minna ei jaksa. Kui keegi tahaks tasuta piletit homseks (21. on viimane päev, aga võib ka tol kahekümne esimesel veel soovi avaldada, kui keegi ette jõudnud pole) Apollo kinno, siis pangu kommentaaridesse oma mailiaadress, ma saadan ära. 
 Seanss, konkreetne kino ja film suvalised, valige ise. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, teised raamatud  

 


teisipäev, 18. veebruar 2020



   
Mure raha pärast 



Mul tuli mõte.
 Loodetavasti see ei pea paika, aga unustasin D-vitamiini nädalakese võtta ja unenäod läksid elavaks. Kas äkki elavad unenäod on D-vitamiini puuduse sümptom? Omajagu selles mõttes loogikat ju on isegi!
 No vaatab. Nüüd võtan teda jälle, vaatab, mis juhtub.
 Seni ei ole midagi halba veel juhtunud. Eile öösel nägin unes, et olen abielus avatud suhte printsiibil, ühiskond oli väga seisuslik ja meie seiklesime kuskil metsas metsaonni lähistel, üritades vaesemaid ja halvemas positsioonis inimesi aidata, aga meie vastu olid need krmuse teised aadlisoost inimesed, keda me püüdsime neutraliseerida, nendega armusuhteid luues.
 Sest kes oma kallima vastu tegutseb, peab ikka aktiivselt kuri olema, aga nemad olid üldiselt lihtsalt mugavad ja status quo-d pooldasid peamiselt seepärast, et harjunud.

 Muidu on nii, et Varrakust vastust ikka ei ole tulnud.
 Nagu ... ma niiiiiiiiiiiiiii tahaks teile selle vastuse sisu teada anda ja siis reageerida A4 lehekülje jagu või nii, aga no ei ole. 
 Ja see on omaette kole.

 Mina ja ootamine, eks ole. Ma tahaks alati asjad ära teha, ära lõpetada, olgu või sitem, aga tehtud!
 Nüüd ootan. NIIIIIIIIIIIIIIII kaua juba. Rohkem torkida ka ei tahaks, sest no ma korra juba tegin ja sain kohe reaktsiooni "loeme, varsti võtame ühendust" ja ma ei saa isegi iseenda ees teeselda, et äkki nad on mu ära unustanud vms.
 Ei, nad LIHTSALT .... midagi-midagi.
 Muidugi tahaksin, et nad teataksid, et jee, avaldame, ja jõuaksid veel kulkasse taotluse ka saata 20. veebruaril, mitte ei jääks asi 20. maid ootama.
 Ja saaksin raha kätte (oletan, et honorar on 2000 eurot) niimoodi, et jõuaksin korteriostukontole panna ja natuke teie annetusi veel koguda ja oleks ikkagi reaalne lootus sissemaksusumma suveks kokku saada.
 Aga eks ma oleks selle mai üle ka siiski rõõmus.

 Ainult mõte, et nad üldse ei taha, nõuaks, et otsiksin avaldajat üle Eesti. Mõned kirjastused tulevad muidugi meelde kohe. Needsamad, mis mulle mingil hetkel mingi töö kohta on üldse mitte vastanud.
 Neil kõigil on kodulehtedel ka üleval, et "ei" nad ei ütle, ainult "jaa". Ja et see "jaa" tuleb nädala või kahe jooksul.
 Ma saan aru, et äraütlevad kirjad on tüütus, mida keegi ei taha teha, ja kas panna sinna: "Sa ei oska kirjutada!" või "Mitmed asjad ja kohad on hästi tehtud ja paljulubavad, ent kokku see tervikteose mõõtu välja siiski ei anna," on puhtalt kinni panijas, mitte autoris ja tema töös, ning seega tagasisidena tegelikult kasutud.
 Aga siiski.
 Kui sind ei avaldata, oled ebaoluline prügi, millele isegi "Ei!" ei öelda.

Varrak oli ses mõttes imeline kirjastus, mis tahtis mind avaldada pärast romaanivõistluse II kohta, et neilt ma polnud varem isegi küsinud. Tundusid liiga kõrged, kauged ja kaunid. Varrak ju! The Kirjastus ju!
 Ja kuna nad tahtsid ka "kuigi sa proovid olla hea"'d, mida ei tahtnud isegi Fantaasia, Tänapäevast rääkimata, ma suhtun nüüd neisse nagu oma kodukirjastusse.
 Nad saatsid mulle juba kolmandat jõulu järjest kingituse ka pakiautomaati!
 Nõnda on mul üsna ebameeldiv mõelda, et pean kuhugi mujale avaldamiskohta otsima minema. Aga no raha.
 Mul on raha vaja.
 Sest ma tahaksin korterit osta palju rohkem, kui sotsiaalkorterisse kolida. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 16. veebruar 2020



    
Kunagi oli samuti sedasi 



Uned on jälle intensiivseks läinud, püsivad meeles ja tundeid on seal kõvasti.
 Esitan teile KOKKUVÕTTE.(s.t. igast detaile on veel, aga pisiasju ei viitsi isegi mina teile rääkida.)

 Jah, ma tean, üldiselt peetakse oma unenägude ümber rääkimist (ja ilmselt ka kirjutamist) jube igava teema arendamiseks ja kas sa ei võiks natuke teiste peale ka mõelda, väga väga naine?
 Aga see on minu võrgupäevik ja ma tundsin elavatest unenägudest peaaegu sama palju puudust kui orgasmidest. 
 Selle vahega, et häid unesid kord poolaastas ikka ette tuli.
 Aga nüüd igal öösel!

 Täna nägin unes, et elan ajutiselt majas, mis näeb välja nagu väga pisikestest (toasuurustest) majadest tehtud torn.
 Näiteks majakas.
 Neid maju oli 23 seal ülestikku, lugesin üle.
 Väljast nägi asi maru askeetlik välja, aga mulle andis majavõtme noor David Bowie (kes muutus vahepeal mu tütre isaks ja siis jälle tagasi), kes lubas enda pool veits aega magada ja olla, ja siis majas sees oli täitsa normaalselt ruumi ja horisontaalselt käidavaid tube, punast plüüši ja roost seinavaipu.
 Seal oli ka midagi kommunitaolist käimas. Vaatasin kuskil alumisel korrusel koos rahvaga telekast filmi noorest Iggy Popist, mis oli eest keelde tõlgitud kui "Vaenlasega voodis" ja see oli ülitobe ja üldse mitte klappiv pealkiri. Tegelt oli "Nothing matters but coffee" või midagi sinnapoole, mis oli samas ta kuulsaima hiti nimi, ja see laul oli NII ILUS.
Oo, oivaline!
 Mul kummitas samas ka üks Bowie laul, mis oli NII ILUS.
Unenäo soundtrack oli viimase peal, kiuigi tegelikult pole neid lugusid mu teada olemas. Siiski, meeleolult olid nad mõlemad natuke nagu Bowie "Heroes" ja natuke nagu Iggy "Passenger".
 Ja ma rääkisin koju tulnud Bowiele, kuidas nägin filmi ja ma arvan, Iggy ei saa megastaariks (nagu tema oli juba), aga tal on 1 või 2 või 3 suurt hitti ja siis ta on oma ringkonnas ikkagi kuulus ja teeb muudkui muuusikat, kuni päris vana on.



 Vahepeal muutus Bowie Tütreisaks ja küsis, kuidas mulle ta noorem vend Andi meeldib. (Et selge oleks: tal pole nooremat venda Andit, kuigi mu pojal on vanem poolvend Andi, keda me kumbki elu sees näinudki pole.)
 Arvasin, et Andi on okei, aga miks üldse see teema? Ja adusin siis, et aa, kuna ma tahan last, tütreisa on kasutanud ja lausa sõltuvuses olnud umbes KÕIGEST legaalsest ja ebalegaalsest narkost, ta ise ei taha rohkem lapsi, ent mõtles, et vbla ta puhtama organismiga nooremast vennast oleks asja.

 Muidu on nii, et kuna 20. veebruar on kulka taotluste tähtaeg ja Varrak ikka ei suuda mulle midagi öelda (ma oletan, et see võiks olla nt "need on head lood, aga me ei suuda neid müüa"), ilmselt nad ütlevad: "Ei".
 Issand, kui raske. ISSAND, kui raske. Otsi jälle uut avaldamiskohta ...
 Aga ma olen Varrakuga nüüd ära hellitatud, ma tahan korralikku toimetajat ka oma tekstiga töötama. Mitte sellist, keda Fantaasia pakub, vaid päriselt toimetavat toimetajat.
Nojah, idee heast toimetajast on mulle kogu aeg meeldinud, aga asja praktikas tunda saanuna meeldib veel rohkem.

 Aga siiski. Vajadus kirjastajat otsida paneb isegi hüpoteetilise tegevusena mu pea valutama ja ajab südame pahaks.
 Oh, kuidas ma jälestan vajadust end müüa!!!

 Muidu ma olen kirjutamisega selle uue romaani juures jälle päriselt. Sai kogu enne kirjutatu läbi loetud ja toimetatud, nüüd jälle tasapisi edasi.
 Eila kirjutasin ainult 130 sõna, aga see on üleminekuperiood! 200 sõna iga päev, siit ma tulen!
 Välja arvatud, et kui ta viimaks valmis on, tuleb teda KA müüa ja keegi ei taha teda ja brr.
 Oh-kus-ma-jään.
 Aga samas: vahetu annetamise süsteem, kus TEIE aitate mul ellu jääda (jah, ka viis eurot on vahel väga abiks) ja korterit osta (hetkel on 2336.78 kontosaldo), mina annan postitusi ja aru oma elust on ju hea?
 Vbla peaks orgunnima hoopis hästi toimetatud e-teksti, mida siis vaba annetuse eest saata ja kes armastab paberilt lugeda, prindib välja?
Kunagi mõtlesin sellest. Siis mul oli (ka?) rahahäda. Kuigi lugejaid oluliselt vähem.
 Ja tollal ei oleks mul olnud "ka viis eurot on väga raha". Tollal oleks mul olnud "ka 50 senti on väga raha!"
 Kuigi raha väärtus oli ka natuke teine.
 Võibolla oleks varsti aeg isemüümisega tegeleda?
 Aga sellest ma ei tagane, et korralik toimetaja olgu olla.
 Ma olen seda väärt.

 Huhh. Imelik on pead püsti hoida. Õues on vihm ja sügav hallus ja isegi koer on vait, kuigi ta pole eilsest ööst saati õues käinud.
 Täiesti ebareaalne. Nagu ... vanasti. Siis tundus elu mulle sageli ebareaalne, jõudis kohale nagu läbi vati.
 Aga ma lähen temaga (Totuga) nüüd välja ikka. Kohvikoort on nagunii vaja osta. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: muusikad, proosalaulik, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 14. veebruar 2020



   
Väga malbelt ja rahulikult 



Ma üldjuhul juba palju aastaid? mitu aastat igatahes kirjutan valentinipäeval armumisest, armastusest ja vahel seksistki. Ent sel aastal olen just selle paarissuheteteema juures juba pikalt püsinud ilma igasuguse valentinipäevata ning mingit lõppjäreldust ikka pole. Ma tahaks, et mind armastataks nii, nagu mina armastan, ent nagu märkis väga usutavalt Rents, normaalsed inimesed ei armastagi nii, mina aga tõrjun kohe kõiki armusuhete moodigi suhteid, kui tekib tunne, et minust ei hoolita (nagu mina hoolin teisest).
 Elik phmt ma peakski saama suhet pidada inimesega, kes on väärakast kodust ja keda ma samas hästi tunnen sest ma tahan meest enne tunda, kui temaga midagi muud plaanida saan.
 Kusjuures selline mees ON olemas. =) Ma tunnen teda hästi, noh.
  Aga ei taha minuga proovida.
 Ma ei pane talle pahaks ka. Aus ja lahke vastus oli täiega tore ja ma alles hiljem sain aru, et aa.
 Ta on must muuhulgas 8 aastat noorem.
 Enne arvasin, et no mingi 5 vast, aga pisiasjad, pisiasjad.

 Ma ei arva, et ta seepärast ei taha, et ma olen mingi jube vanamoor. Ma arvan, et kuna tema veel armub (ja siis saab jubedalt vatti aina), tal on (veel) teistsugused ootused ja ta ei oska mõelda, et ilma armumiseta võiks ka nagu.
 See näib talle lihtsalt võõras.

 Eilse veetsin muidu nunnu olles.
 Olin nunnu koeraomanik ja käisin Totoroga kaks korda pikemalt väljas, neist üks sisaldas ka korduvat rongisõitu. Olin nunnu ema ja ravitsesin tee ja rohtudega oma haiget poega, tegin talle pannkooke ja praadisin peekonit ning panin ta linad pessu. Olin muidu ka nunnu koduperenaine; muuhulgas pesin põrandatelt ära verioodis koera vere.
 No ja siis hoolitsesin enda eest ka, vahetasin oma linad ja käisin duši all ja jooksin kaks - ei, kolm - korda ja ...
 Muide. Tibidele märkus: kui kuivatada juuksed normaalse rätikuga JA pärast seda siidist asjaga, läigivad juuksed nagu vähegi saab ja seda tüütut kahu ümber pea ei moodustu, vaid kõik on läikiv ja sile.
 Ma ei tea, kas teist tüüpi juustele ka mõjub, aga minu ja mu tütre juustele igatahes toimib oivaliselt.
 Ja kui aasta otsa iga päev (unustamispäevad välja arvatud) magneesiumitablett ära süüa, küüned enam ei murdu, vaid kui tuleb ette küünemurdumise situatsioon, üritab küüs lihtsalt tagurpidi minna, mul on on valus ja küünealune verine.
 Aga ei murdunud.
Kui see kellegi arust nüüd positiivne on.
AI!
 Oli vaja üritada vanadest pükstest koerale tirimismänguasja valmis keerutada ... Pealegi selgus, et pükstest oli vähe. Liiga lühikesed. Uus tirimismänguasi koosneb kahest sõlmest ja muud polegi.
 Lisaks magasin päeval neli ja pool tundi.
 Ma arvan, kõigeks muuks jõu saamiseks hädavajalik.

 Mõtlesin ka, et viin enda täna kinno valentinipäeva puhul (mul on juhuslikult ka tasuta pilet Apollo klubikaardi pealt vaja ära kasutada enne 21. veebruari).
 Aga seal ei ole midagi, mida ma näha tahaksin. "Erilisi" ma näiteks keeldun vaatamast, sest mul ei ole huvi filmide, raamatute, sarjade vms vastu, milles autismi on haiguse või patoloogiana kujutatud.
 Olgu, võibolla "Väikesi naisi" tegelikult võiks vaadata. Aga ainus seanss neid on kell 19 ja õhtuks olen juba nii väsinud, et ei taha kodust välja minekule mõeldagi.
 Maijaksa kell 11 ennelõunalgi poodi minna, kuigi mul on kodust piim otsas ja kohv ainult vahukoorega on ebaideaalne.
Kuigi pole parata, saab kohe tehtud ja joodud.
 Jaa, ma käisin koeraga 7 ajal väljas, aga siis pole poed veel lahti.

 Aliexpress on vähemalt valentinipäevast õigest aru saanud. Saatsid mulle kirja, kus alguses ütlesid, et mina olen nende valentin ja siis lubasid hulgem allahindlusi et ma saaksin hellitada ennast. Oma parimat sõpra ja kõige kallimat kallimat.
Ma küll ei osta neilt täna midagi, aga nummi kiri oli.
 Iseenda armastamine on NII TÄHTIS!
Võibolla kõige tähtsam. 


    12 kommentaari:       

 
 Labels: tibinlusus, valentinipäeva-eri  

 


teisipäev, 11. veebruar 2020



    
Teen, mis tundub õige 



Nii nunnu uni, et ma lihtsalt PEAN üles tähendama märksõnad.
 Olin Shadow "Ameerika jumalatest" (välja nägin nagu sarjas, sest sealne näitleja on OIVALINE valitud) ja mul oli pisike nunnu poeg (umbes aastane).
 Ja minuga taheti teha mingit rituaali ning ilmselt arvasid teised jumalad, et mind hukatakse ära vms.
 Ma ise ka ajuti kahtlesin, kas see rituaalivärk ikka on hästi mu heaolu ja tervise seisukohalt.



tema olin 
 Aga oli: phmt mina teadsin sellest siiski kõige rohkem, aga ma ei teadnud ETTE. Lihtsalt kui jooksvalt tuli Õige Tunne, siis oli sedasi Õige Teha.
 Mis phmt tähendas, et ma tegin igasugu asju (poeg enamasti süles) ja mida mulle kõige enam meeldis ette võtta (nt just seal toas ja just seal voodis magada, just sinna vanni minna jne) oli osa rituaalist.

 Teised jumalad muudkui kogunesid minu ümber ja phmt neil tilkus osadel ila verejanust kihvadelt alla.
 (Kuigi osad olid mu pojast võlutud ja todistasid temaga.)
 Aga kuna mina teadsin rohkem kui nemad ja kuna ma ei põgenenud ja ei üritanud kõrvale hoida, polnud neil midagi teha. Nad ARVASID, et ma olen vereohver, aga krt. Nad teadsid vähem kui ma ise!

 Väga sümboolne, eks? Lame alateadvus jne =)

 Pärast seda, kui koer mu üles ajas ja enne äratuskella veel uinusin (20 minutit sain magada) nägin unes, et jalutan Keila tänaval ja selle nimeks on "Poodu". Ja mõtlesin, et sellest võiks võrgupäevikusse kirjutada, mis mõttes on meil päriselus olemas Poodu tänav?! Kas see ei ole tarbetult negatiivne?!
 Peale ärkamist olin: "Oh, kurat, aga Jälgimäe on vähemalt päriselt ka olemas!"

 ***

 Och. Õhtul hakkas pea valutama. Kusjuures ma EI läinud linna raamatukogu raamatut tagasi viima ja hoopis magasin, sellal kui poeg koeraga õues käis. Aga ei miskit, ei mingit heatahtlikku loogikat, et no ei valuta, kui päev leebelt ja pingutuseta veedetud.
 Ikkagiiiiiiiiiiii.
 Loodetavasti tablett mõikab. Varsti.
 Sest nii valus on!

 Teine tablett ...
 Poole tunni pärast dušš ka otsa ja ikka ei ole valu kadunud. Lihtsalt tuimem ja leebem.

 Huvitav, kas asi on selles, et ootasin ikkagi natuke, et imeline kulka imeliselt teab, millise suurepärase raamatu ma kirjutasin, ja nomineerib auhinnale, aga üldse ei teinud seda?
 Kusjuures ma ju TEGELIKULT tean, kuidas see auhindamine käib. Kui sul ei ole suurt toetajat žüriis, on suht lootusetu, sest ei, nad EI loe kõike läbi enne.
 Ja Peeter Helmega, kes oli minu mees Havannas e. Kirjanike Liidus, ma läksin vaikides tülli. Me pole fb-s enam sõbrad ega midagi =P
 Ei kahetse ka.
 Mulle on maailmavaatelised teemad olulisemad kui kirjanduslik kuulsus.
 Aga noh, kui sul on kirjandusringkondades keegi, kes sind aiva kiidab ja kutsub ja esile tõstab, on see (nt ka rahaliselt, aga üldiselt aitab kaasa sinu kui kirjaniku renomeele väga oluliselt) mugav.

 Tol aastal, kui ma vabaauhinna nominent olin, ei olnud see mu teada Peeter Helme teene (ta oli tõlkekirjanduse komisjonis vist hoopis), vaid lihtsalt keegi, kes oli romaanivõistluse žüriis ka olnud, oli lugenud, fännas ning mind nomineeriti. Aga no Peeter Helme kutsus mind ikka kirjandusüritustele esinema jms.
 Enam ei kutsu, sest ma märkisin fb-s meeldivaks postituse, mis ütles tema peatoimetaja kohalt lahkumise kohta umbes-täpselt: "We won't miss you, Hitleri pepupoiss!"
 Mis vbla ei olnud kõige ilusamini öeldud, aga ma tõesti rõõmustasin, kui Helme polnud enam "Postimehe" peatoimetaja, sest minu arust ta on natsliku maailmavaate kandja (ning mitte eriti helge pea ka muidu) ja ma ei taha sellist isikut ülemaalise päevalehe peatoimetajana näha.

 Nojah, aga ma ei saa süüdistada seda ühte laikimist, et kulka mind auhinnale ei nomineerinud, ning päris kindlasti ei valuta mul pea SELLE pärast.
 Ma ei kahetse ju. Kunagi.
 Ei, asi on muus.
 Olen lihtsalt ja labaselt pettunud, et ei kulka, ei jõuluvana ega jumal näe, et tegelikult ma olen hea naine olnud ja väärin kinki täiega.
 Tüüpiline minu: "Agagaga ma olen ju HEA?! Kas sellest siis ei piisa, et õnnelikuks (ja väliselt hinnatuks) saada?!?!?!"
 Ja kui ma olen pettunud, hakkab mu pea valutama. Kõikvõimalikud emotsionaalsed pinged => peavalu. Palju inimesi või valed inimesed suurendavad valuohtu, igast muud väsitavad tegurid ka - aga emotsioonid on peamine vallandaja.

 Okei, kirjutasin välja.
 Veidi parem on olla nüüd. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: proosalaulik, uned ja unelmad  

 


pühapäev, 9. veebruar 2020



    
Ne-ga-tiiv-ne 






 One piece'is on ühed kummitused.
 S.t. muidugi on seal palju erinevaid kuidagi "kummituse" definitsiooni alla mahtuvaid üksusi, aga on need, keda seal ka kummitusteks kutsutakse, ja nad on hästi spetsiifilised.
 Täiesti mittefüüsilised, kuigi nähtavad lendavate valgete laias laastus humanoidsete (kuigi jalgadeta) kujudena, ilmetu silmad-naeratus nägudeks.
 Neil ei ole mingit individuaalsust ning nad ütlevad ainult ühte asja: "Ne-ga-tiiv-ne, ne-ga-tiiv-ne."
 Ja kui nad inimesest läbi lendavad või teda kuidagi puudutavad, imevad nad hetkega välja kõik tema positiivsed mõtted ja tunded, alles jääb vrakk, kes soovib mitte olemas olla ja järgmises elus sündida sääselarvina või midagi sinnapoole.

 Vahel on mul tunne, nagu oleksin sellise kummitusega kokku puutunud ja ta on mu tühjaks teinud.
 Kõik mu "aga need on ju head jutud, mis ma kirjutasin" ja "ma olen ilus naine" ja "olen nii tore!" muutuvad kahtluseks. "Aga äkki mulle ainult tundub, et need on hea lood, tegelikult ajudega inimestele ei meeldi - ja põhjusega?" "Aga äkki ma olengi liiga paks, et keegi mind ilusaks peaks?" "Aga kui inimesed ei ütle mulle, et ma olen tore, äkki ikka ei olegi?!"
 Siis võrdlen end kujuteldava ideaal-minuga ja saan, et krt. Endale meeldin ikka täiega. Pole midagi muuta.
 Aga sosin kuklas küsib, äkki on ebanormaalne ennast oivaliseks pidada ja tunda, et minu juuures pole midagi parandada, ma juba olen üleni hea? Tundub loogiline, et igaüks võiks ideaalis seda enda kohta arvata, kuid ent aga kuid ent aga ... ei arva ju!
 Enda põhjamine ja kirumine on nii levinud!
 Üks ulmekirjanik, kellest ma üldiselt suht hästi arvan, toob nt fb-s ära just halvustavad ja suisa hävitavad hinnangud oma tööle ja kirjutab juurde, et "reaalsustaju tõstev" ja kiidab ka muud moodi neid, kes tema kirjutiste kohta halvasti ütlesid.
 Ja isegi ma ise tunnen avalike esinemiste ajal tungi "mis nüüd mina" ja "no ma kirjutasin nii hästi, kui oskasin, paremini, näe, ei osanud" öelda.
 Nii sees on "endast hästi arvata ju ei tohi!"
 Enesekriitika, öeldakse, ja "edasiviiv jõud".
 Ja ma võin ju mõelda, et krt, kui ma ei tee nii hästi, et mulle endale täiega meeldiks, siis on enesekriitika koht, jah (oh, "Kuningatega" sai mõnes asjas täiesti ebavajalikult kiirustatud!), kuid üldiselt peaks ju igaüks tegema oma parima ja siis mitte endalt rohkem nõudma, krt! Kõik peaksid oma töid armastama!!!!
 Ja "Kuningad" on hea raamat mõnedest ebakohtadest hoolimata!
 Aga - aga üldlevinud hoiak on, et oma tööd võib mõnitada ja halvustada ja misMÕTTES?!
 Enese peksmine on milleks hea???

 Et selge oleks: kui ma MÕTLEMA hakkan, siis olen endaga rahul alati.
 Aga kui ma ei mõtle, on vahel väga raske. "Keegi ei armasta mind" ja iu ja vääks. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng  

 


reede, 7. veebruar 2020



   
Küsimus ja muu loba 



Küsimus notsule:

 Keedan puljongit.
 Mul vahel tuleb sihuke uid.
 Ja iga kord, kui keedan (kusjuures vahel KOORIN vahu ära), mõtlen, MILLEKS see vahuriisumine.
 Et leem jääks selge?
 Mul on leeme selgus (ja üldse toidu välimus) niiiiiiiiiiiiiiiiiiii pohh, kui olla saab. Kui maitseb hea ja on hea tekstuuriga, mul ei ole mitte mingeid reservatsioone ükskõik millise välimuse suhtes.
 Aga no tõesti. Vahu riisumine liha keetes on nii üldlevinud, et ma ei suuda uskuda, et eesmärk on "toidu veidi ilusam välimus".
 Ja kuna notsu on mitu korda rääkinud sellest, kuidas tema ei viitsi vahtu riisuda, aga õnneks on tal A., kes selle ära teeb, selgita, palun, MIKS seda vahtu vaja on riisuda?
 Mina ei saa aru. Olen keetnud vahtu riisudes ja vahtu riisumata liha ja konte ja mitte mingit maitsevahet ei tuvasta.
 Miks seda tehakse?
 Sest traditsioonid? Sest "selge leem on nagu päris kokad teeks"? Sest keegi on kunagi MINGI maitsevahe tuvastanud? Sest saab?
 Sest kui elu on raske, on ta rohkem "nagu päris"?

 Krt, kust saaks elu, mis ei ole raske ja tunduks tore?!
 VÕIKS ju kuidagi saada!

Ülejäänud loba

 Varrakust öeldi mu pärimise peale, et nad veel loevad, aga vähemalt on mul kokku lepitud, kes kampsuni võtab, saapad (võrgupäevikus neist ei rääkinud, aga fb jälgijad teavad) said juustukoogi vastu vahetatud ja phmt on ses osas hea.
 Lihtsalt aeg kulub ja ma TÕESTI tahaksin ise ka korterilaenu sissemaksuks panustada.
 Mitte et "minaminamina ise ka ju!", vaid muidu pole lootustki kokku saada.
 Kogu laenusaamise-värgi (nad mulle üksi ei anna, see on juba ette selge, sest mu igakuine sissetulek ei kanna välja) olen nagunii ajus "ma tegelen sellega hiljem!"-pealkirja alla lükanud.
 Varrak VÕIKS ju tahta?
 Mitte ainult raha pärast, vaid mul on au ja kuulsust ka kuidagi vähem, kui plaaninuksin.

 Vahel ma mõtlen, et seal on mingi point - mingi eluõppetund - et mul ei ole paarissuhet, et ma ei saa bioloogilist last (adopteerimine on järgmine plaan) ja et ma VÕIKSIN kuidagi selgeks õppida, et nii on ka hea.
Et inimesed elavad ka nii hästi. Kas ma elan siis halvasti v? On ju tore.
Ja ma peaaegu juba olen "nojah, mhmh, nojah" - ja siis tuleb alati ikka idee, et no ju mu hea meessuhe tuleb, kui olen 57, 67, 93 või midagi. Ehk ma IKKAGI usun, et kunagi see tuleb, vaja ainult piisavalt kaua elada. Kui ma olen 106 ja suren ära, kas ma olen siis nördinud ja jätkuvas hämmelduses, et krt, NII KAUA elatud ja no ei näkanud ikka?! Kus on see fataalne viga? Ei saa ju olla, et 106 aastat ei vedanud?
Aga sul oli ju Poeglapse isa, ah, väga väga naine? 2 ja pool aastat armumisega suhet? Kas see polnud siis midagi, et väidad, et 106 aastat suhtetut elu??? Isegi Tütarlapse isaga tuli kaks ja pool aastat täis, kuigi seal oli armumine selline ... "tasapisi kasvas armastus"-laadi.

Ehk siis: minu armuelu on ära elatud vast?
 Miks mul sellega nii keeruline leppida on, miks mulle tundub see hale ja ebapiisav? Raamatutes on aina naisi, kel on elus olnud üks suur armastus, näiteks meremees või jäi ta sõtta, ja siis need naised on uhked ja väärikad ja südantpidi selle kadunu küljes kinni.
Noojah.
Aga mulle ei tundu selline "tolle teema jätan välja, oli kaunis, aga otsa sai" elu kuidagi kõlblik. Mulle tundub see puudulik.
Ja JUST SELLEPÄRAST mõtlen, et ilmselt ma ei leiagi meessuhet. Sest Murphy.
Sest Murphy toimib.
Minu peamine usk esoteerikasse on usk Murphy toimimisse. 


    37 kommentaari:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





teisipäev, 4. veebruar 2020



    
Pisiasjad 



Pisikesed, aga rõõmutoovad.
Bukahoolik arvas.
Special k arvas.

 Varrakust pole ikka mingit arvamust.
 Reedel küsin viisakalt, et ähm, kulge, vabandage, kas te midagi ütleks ka, ma ju pabistan veits. Oma lapsed!
 Lastest rääkides olen mitu tundi kedranud peas läbi kõigi lähisõprade-lähemate tuttavate lapsi ja majanduslikku olukorda (sest inimesed, kel on raha laialt, ei ole üldse sel moel rahul tasuta asjaga kui need, kel pole), sest sain taaskord Hiinast tellides tünga.

 Tellisin sihukese kampsuni.







Ja see on konkreetselt nii lühike ja lühikeste varrukatega, et ma pean ta ära andma mitte lihtsalt lühemale naisele, vaid lapsele. Umbes 155 cm kasvu oleks hea. Veel parem 150.
Kusjuures ma VAATASIN käiste pikkust ja üldpikkust ja no - tundus, et natu napp asja jaoks, mis peaks olema nii suur, et sinna sisse annab mõnusalt pugeda.
 Aga no NATUKE napp.
 Mõtsin, et no on natuke vähem suur siis, pole hullu.
 Mitte et varrukad ei ulatu hästi randmeteni.

 Aga (miks ma ikka veel tellin sealt siiski) enamik tooteid on õige suurusega, mõnusad ja kvaliteetsed ning VALIK ON NII LAI.
Peaaegu ongi nii, et kui sa suudad seda ette kujutada, siis hiinlased toodavad üsna täpselt sihukest asja.
Odavalt.
 Nii et mõningased eksitused suuruste osas ei väära mind teelt.

Alis on ju palju poode. Ma lihtsalt pean rohkem vaatama, et telliksin sealt, kust juba hea asja sain, ja EI telliks sealt, kust väikesed tulevad.




Tegelt on hea olla. Jah, väsinud. Jah, midagi ei taha teha. Jah, jalad valutavad ja valuvaigistav masin tiksub. 
Aga tarvitseb mul ainult mõelda (umbes iga kümne minuti tagant tuleb meelde), et ma ei peagi, võin vabalt olla ja mitte midagi teha, kui jälle hakkabki hea.
 Mõõõ-nus.
 Miski ei lähe paremaks, kui selle üle muretseda. Läheb nagu läheb ja hetkel on hea.

 Muide: sööge, mida tahate, onju?
Ma ikka vahel mõtlen, et krt, ma lähen nii paksuks ju sedasi ... ja samas: mul oli täna kommiisu. Konkreetselt. Nii et otsisin üles ühe arvukatest Saladuslikest, mis mööda korterit ära peidetud.
 Mitte suvalise, vaid oma lemmikkommid. Kalevi "Tiramisu mandel".
Sõin.
Nii hea!
Sõin ära täpselt 4 tükki. Või no üks on suus, lasen kattel aeglaselt sulada, enne kui mandli ära närin ja alla neelan. 
Siis rohkem enam ei tahtnud. Panin paki kappi ära.
Viimasel ajal ei taha enam suitsu ka eriti. Keha on vist taas natuke stressi vähem tundev ja pole vaja maandada? Või on suitsetamine muutunud nii tuimaks tegevuseks, et ei ole enam "kuradile kõik, mind ei huvita, võtan aja maha ja teen suitsu" ja see lihtsalt ei maanda enam eriti midagi? Ergo pole tarvis seda teha keha arust? 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, emake maa ja tema imed, keha  

 


laupäev, 1. veebruar 2020



   
Unemeeleolud 



Krt, ikka veel pole ma kümme korda kuulsam (ega armastatum).
 Kuigi tundus juba, et hakkab minema: mulle endale tõesti meeldib see kogu, mis Varrakule saadetud (ja nemad pole ikka vastanud), "Kuigi sa proovid olla hea" sai mõnede ilusate privaatkirjade põhjuseks mulle ja väga nunnu arvustuse Kittylt Goodreadsis. Mulle saadeti raha ja ma loobusin ära kõigist "teenustest" Vaimse tervise keskuses, nii et olen nendel käimisest kah prii.

 Aga Varrak ei vasta (ja kui kaua aega ei vastata, ma järeldan, et midagi head ei ole öelda - isegi kui tegelikult mõistan ka, et 9 eri lugu on natuke aeganõudev läbi lugeda ja lugude vahele saab samas mitmepäevaseid pausegi jätta) ja ma näen unes asju, mis on ebameeldivalt peaaegu-realistlikud. Näiteks nõude võõrasse nõudepesumasinasse ladumist ootusega, et kohe tuleb pärisomanik köögist läbi ja ma saan pahandada, sest miski on ikkagi vales kohas. Ses samas unes ka teadmist, et kõrvalmajas pidutsesid kaks päeva mu head tuttavad, kes nägid mind aias meie peol ja tervitasid, aga enda juurde ei kutsunud.
 Asi lõppes lauluvideo vaatamisega. Video oli jada karikatuure ja mul on meeles laulu üks salm: "Kes on rikas, sellel maksad kõrget palka. Kes on vaene, see saab talli taga malka ..."
 Olen häiritud.
 Lisaks oli unenäos teadmine, et mul on veel 21 seeriat selle nädala trenne teha, peaks tegema hakkama, aga kuskil esimese seeria seitsmenda korduse ajal sain aru, et olen tegelikult voodis pikali ja ei liiguta. Jätsin niisiis trennitegemise pettunult katki, sest milleks und selle peale raisata, kui midagi reaalselt tehtud ei saa, ja nägin teisi asju.
 Aga no siiski.
 Nõme!

 Tegelt ärkvel peast ma ütleks endale, et hei, ma olen niigi jube tore, et õuest (aiapidu, aga mitte minu seltskonnale, mingi teine vanusegrupp) nõud kokku korjasin ja nüüd masinasse panen ja jee, mina! Kes viriseb, on ise nõme!
 Ja mul ei ole ka tunnet, et kui ma ei tee oma nädalanormi treeningseeriaid ära, olen halb ja pean end veriseks rooskama.
 Unes ikkagi kummitas.

 Need tuttavad, keda unenäos nägin, oleks tegelikult mind raudselt ka endaga pidutsema kutsunud, ja need ühed-teised-tuttavad-üks-lausa-sõber olid isegi seal unes täitsa okeid.
 Kuigi mõned olid kahtlased ja kuna mul päriselus on taustateave, et on, JAH, nõmedad, võtsin südamesse.
 Ikka unenäos.
 Oli selline südamessevõtu-öö.

 Ilmselt tulenes viirusevestlusest chez ritsik ja rentsi juures kommenteerinud mulle ääretult vastumeelsest kommenteerijast, kelle jutt mul reaalselt tekitab iga kord kahtluse, kas ma sellist maailma tahtsingi v?
 Mis on tegelt üllatav, sest suudan põhimõtteliselt leppida palju hullemate idiootide eksistentsiga. Ent erinevus on, et need veel hullemad idioodid ei hänga kohtades, kus ma neid näen, neil on teised tegevused ja ringkonnad.
 Aga tema millegipärast liikleb minu blogiringis (ja ei ole kunagi rahul sellega, mis ta seal näeb) ja mul on lihtsalt paha tema juttu lugeda.
 Ma (ega ka keegi teine ilmselt) ei hooli ka piisavalt, et teda leebelt õpetada, rahulikult selgitada ning kuna ta on ehitanud endale kindluse "need kivid on õiged ja kõik muu jama", oleks see pealgi tüütult aeganõudev. Iga kivi tuleks eraldi "vaata, see ei ole ju tugev kuidagimoodi!" lahti võtta ja ikka ta ju ei usuks.
 Sest inimesed ei hooli sellest, mida SINA (mina) ütled või teed, nende vaatekohad tulenevad nende oma sisemusse korjunust ja seal sellel pinnal kasvanud sünnipärastest eeldustest.
 Või oot. See on vastupidi. Esmalt on sünnipärased eeldused ja siis korjuvad kogemused ja kokku tuleb inimene oma veendumuste ja maailmavaatega.

 Nojah.
 Aga praegu on mu uned enamasti siiski toredad ja ülalkirjeldatu ongi juba nõme. Aga kui ma meenutan, kui jube oli näha õudusunesid ja siis üles ärganult tuvastada, et ei, pole kergendust, mu elu on VEEL rõvedam ärkvel olles, kui unes oligi, on ikka päris hirmus.
 Halb aeg oli NII HALB. 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, proosalaulik, uned ja unelmad  

 


reede, 31. jaanuar 2020



    
Puhas edevuspost 2020 esimene 



Ruudu ütles: "Ära veel alla lae, ma kohendan värvid ära ja saadan ikka suurena".
Aga no mis. Ega võrgupäevikus peagi mingid SUURED pildid olema, eks?


Nii et.



Istun, tukk näos



no ma PEAN ju rongiga tegema, onju
See esimene mees, kes mu peale kuri oli ja küsis, kes te õige olete
oli teise rongi juht
Pidas me kõrval rongi kinni, et kurjustada =P



teh boss



See maailm on minu!

Ma väga ei osanud valida, häid pilte on veel. Suvalt võtsin.
Hea kink endale, väga väga naine.
Ma muidu mõtlesin ja küsisin, et miks Ruudu nende fotolavastustega jandib, kui tal on inimeste niisama ilu tabamiseks nii hea silm.
Aga ta ütles, et tunde järgi ta enesearengu jaoks on just need head. 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus  

 


teisipäev, 28. jaanuar 2020



   
Enese ja oma elu analüüsi praegune vaheetapp kokku võetult 



Tegelt on minuga kõik lihtne.
 Juba niiiiiiiiiiii kaua siin arutatud ja mõtteid veeretatud (ja kolmteist korda "jube lihtne" leitud), aga ära sõnastanud ma ju ei ole seda, mida pidasin "vajaduseks olla vajatud", aga mis tegelikult on ...

 Mulle meeldib positiivne tagasiside. Meeldib inimestele rõõmu teha.
 Kui teine inimene on minu tehtu üle rõõmus, mul on ääretult hea olla. Ta nagu ütleb sõnadeta ka, et maailm on parem minuga siin sees, nii tore, et ma olemas olen, jee.
 Ent kui ma olen teinud oma parima ja saan negatiivset tagasisidet, on see valus ja halb, sest paremini ma ei suutnud. Panin kõik välja ja ikka ei tulnud "jeeee!!!", vaid ... Noh, midagi muud.
 Ja kui inimestele ei meeldi nimelt see osa, mis minu arust eriti hästi tuli, kui nad mitte ei rõõmusta, vaid halvustavad, ma hullun.
 "Kuidas sedasi saama, et ma teen NII HÄSTI ja te kaebate, et oleks pidanud halvemini tegema?! Et siis oleks hea?! Kuidas te NII LOLLID olete?!"

 Miks ma neid vaeseid õnnetukesi, haavatuid ja hirmunuid lembin - sest neile on lihtne head ja rõõmu teha. Kui inimene (või loom, sitast kodust koer näiteks) pole just sageli kõhtu täis saanud, ma söödan teda ja ta on nii rõõmus selle üle. Kui kodanik on kuulamata ja mõistmata, tunde sees, et maailm tahab talt aina rohkem ja ta ei suuda, mina mõistan, lohutan, hellitan ja ei taha vähemalt esialgu midagi. Tal on seni elus palju halba olnud? Ja siis saabun mina, õrnade käte ja isetehtud toiduga ja ta rõõmustab ju?
 Rõõmustabki. Ja mina arva(si)n, et esiteks on tema maailm parem minuga seal sees, jai! Ja nüüd tema ka hoolib minust, hoolitseb, et ma ikka seal maailma sees olemas oleksin ja pojengid, vahtraõied, daaliad ja teeroosi lõhn.

 Aga selgus, et päris nii ei lähe, et inimene saab minult, rõõmustab ja pakub seejärel sama vastu, sest tal on ju ka tore teisele (antud juhul mina) rõõmu teha.
 Sellist tungi teisi õnnelikuks teha, sest siis olen mina (tema) ka rõõmus ja mul (tal) on endal samuti hea, pole üldse paljudel.
 Mhmh, olen seda mitupalju kordi avastanud, aga IKKA üllatab. Sest minu jaoks on nii naturaalne ja loomulik tung teisi õnnelikuks teha, üritasin kogu maailma õnnelikuks teha ja läksin katki, kui selgus, et ma ei suuda isegi väikest osa inimkonnast rõõmustada.
 Eks ole, "tee mulle pai" - ehk teisisõnu "ütle, et sa rõõmustad minu pärast, miski minus teeb su elu kaunimaks"!

 Ja siis ma olen abitult hunniku ees. Mina ei saa ilma teiste eest hoolitsemata ja neile rõõmu tegemata, see rõõm teiste rõõmustamisest on mul sügaval sees. Kuid kui teise sees ei ole tungi minu elu paremaks teha, ei saa ei mina ega tema sinna midagi parata.
 No ei ole, noh.
 Ta on teistsugune.
 Minu radarid on aina signaale saamas, kuidas talle (keskiganes on "ta") rõõmu teha, aga kui tal (kesiganes on "ta") üldse polegi selliseid radareid, võin ma selgelt ütelda ja ütelda ja ütelda, mis mulle hea oleks ja meeldiks - aga ta ikka ei saa aru.
 Sest ta emotsionaalselt pole mulle suunatud, ta ei võta sisse.
 Ja siis ei olegi midagi teha.
 Lihtsalt nii on ja kogu mu kuradi elu on selline olnud.

 Mina annan oma parima, et teist või teisi rõõmustada ja ootan, et nemad teevad sama vastu - ja no neis ei ole üldse seda mootoritki.

 + kui inimesed tegelt hindavad mind küll, aga nende panus on "räägin talle, mis kõik tema juures halvasti on", ma saan "mullle ei meeldi, et sa selline oled" ja ma isegi uduselt ei aima, et tegelt olen neile tähtis.

 + siis on veel see "liiga"-olemine.
 Ole igavam, lollim, tavalisem, siis oleks hästi. Ole hästi suvaline tavaline, siis me lubame sul nt veel lapsi tahta.
 Ma ei suuda. Ma ei taha. Mul on vastik. Ma tahan anda oma parima, mitte teha meelega sitta, jumalauta! Mitte teenida rohkem, vaid olla tore inimene!
 Et see ei pea mõne arust olema "kas see või teine"?
 Minu puhul on. Selgelt kindlalt ja üheselt. Kui ma ära väsin ROHKEM kui nagunii, veel hullemini, ma ei ole enam lahke, toitev ja leebe. Siis ma tahan, et minuga oldaks lahke, toitev ja leebe, sest ma lähen katki muidu.
 Mõnedes asjades ma tean ka, et teen hästi. Nagu päriselt hästi, vaatan, imetlen ja imestan, et kas tõesti mina tegin??? Nii lahedad inimesed nagu mu poeg ja tütar on olemas tänu minule? Issake. MARU hästi olen teinud. Ja mõni raamat või lugu ikka ka.
 Rõõmustage teie ka selle üle, maailm on tänu mulle VEEL PAREM!!!!

 Ja siis tuleb mõni ebapärlikarp või X ulmesõber ja seletab, kuidas olen rõvehalvasti, ole tavaline, siis sobib.
 Mul ei ole midagi seepeale öelda või teha.
 Kuidas nähakse, on nägijas, mitte minus.
 Aga nii masendav on, et inimesed on ... sellised. Teen oma parima ja ei saa üldsegi tunnustust ja vaimustust, vaid PAHANDADA.
 "Sa teed maailma halvemaks oma tegudega," ütleb see pahandamine mulle. Ja lisaks: "Mina tean, sest ma tean kõike!"
 Ja tead, isegi kui ma olen parasjagu tugev ja õnnelik, kui selliseid tuleb mitupalju, ma purunen kohutavalt. Nad ei pane mind mõtlema (enam, peale antidepressante olen sellest ideest vähemalt prii), et äkki ma olengi halb. Aga nad panevad mu meelt heitma selle üle, et sellised -paljud osad inimesed ongi, niimoodi nad mõtlevadki, selline ongi nende maailm ja mul on täiesti lootusetu seda ära parandada oma parimat andes.
 Sest neile ei meeldigi mu parim, nad tahaksid midagi halvemat! Nad lihtsalt on - sellised.

 Oiged ja õudus.

 Aga miks ma tunnen, et pean maailmas eksisteerimise õigust saama endale aina üle korratud ja kinnitatud?
 Aaaach, lapsepõlv, lapsepõlv ... 


    15 kommentaari:       

 
 Labels: sotsiaalne alaareng, uus mina  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 26. jaanuar 2020



    
Pühapäevlik 



Ta ei saa must aru.
 Aga äkki ikkagi mõistab?!
 EI SAA!
 Aga äkki ikkagi ...?
 Ehk teisisõnu: mõistus võib mul ju vägev olla. Aga tunded (nt hea lootus) on vähemalt sama vägevad.

 Ma võin teada. Aga ei tunne. Niuts ja häda ja viletsus?
 Nojah, aga ma olen, kes ma olen. Ei ole teistsugune. Ja see on ju ometi hästi?
 On.

 Ma kunagi mõtlesin ühe toonase sõbra üle. Kuidas ta kogu aeg korrutas, kui tark ja ilus ta on (no oli ka üle keskmise mõlemat, aga mitte midagi erilist samas) ja see kool ja see ülikool ja "ma olen ikka nii suurepärane".
 Leidsin toona, et kui ta seda vähem korrutaks ja rohkem iseenesestmõistevasena võtaks, oleks kõrvalt vaadates usutavam ja näitaks, et ta ise ka usub seda.
 Noh, mina korrutan omaenda oivalisust nüüd selgel põhjusel: et ma ise seda usuksin. Kui kogu aeg ei korda, kipuksin ära unustama. Parem mitte taas sinna jõuda, et inimene on nõme olla?!
 Vbla temaga oli samamoodi?
 Kui kogu aeg korrutada, usud? Ja noh - et enesekindlus on hea ja ei saa olla liiga enesekindel, usun ma ju samuti ammugi. Kui enesekindlus toob sulle jama kaela, polnud enesekindlust lihtsalt piisavalt palju. Alul mõtlesid: "Ma saan hakkama (nt selle inimesega suhtlemisega)" ja kui ei saanud, masendusid? Ent lisahulga enesekindlusega oleksid: "MINA tegin oivaliselt, kuid see teine polnud olukorra kõrgusel. Noh, tema kaotus!" ja kõik oleks jorjenid ja mahe septembrihõng.

 Lõdvalt haakub selle teemaga, et saatsin Varrakule järjekordse käsikirja. Seekord 6 juttu. (Kõige pikem neist vast 24 000 sõna - aga see on tõesti konkurentsitult pikim, teised jäävad kuskile alla 6000 sõna piiri.)
 Mulle endale meeldivad nad kõik.
 Kuigi mulle muidu eriti jutukogud ei istu.
 Miska on natuke naljakas, et ma kirjutasin sihandase.
 Aga mulle meeldivad jutud! Lihtsalt kogus on alati mõni, mis ei meeldi, ja siis on halb.



Poeglaps ja Totoro
 Peaaegu täpselt nemad, ainult pojal pole eal sellist hobusesaba ja Totu kõrvad pole kikkis

 Enesekindluse juurde tagasi - kui nad (Varrak) jutukogu ilmutaksid, saaksin paitunde ja sõbraliku tõuke selga oma kirjanikuenesekindlusele. Kui mitte, tuleb vapper olla ja mõelda, et nende kaotus siis.
 Hetkel on lausa tunne, et suudaksin küll.
 2020 on seni mu vastu väga kena olnud, inimesed mu vastu ilusad ja head ja vapper tunne on sehen.
 Ning need jutud on mu meelest kõik tõesti head.
 Isegi tagasihoidlik vastuvõtt "kuigi sa proovid olla hea"le on tegelikult tähendanud väga mitu korda privaatselt ühendust võtnud ja lummatud lugejaid ja ma usun, et temagi leiab oma lugejad tasapisi üles. Aga see uus oleks jälle rohkem "tavalise" ulme poole ja vbla kergem müüa.
 Vbla tooks rohkem au ka sisse (kuigi see poleks aus, tegelikult)?

 Mul ei ole talle veel pealkirja.
 Enne tuleks teada, kas üldse ilmub nende alt, ja ... aga ma arvan, midagi nimisõnalist seekord. Vbla "Õpitud"?
 "Ära õpitud"?
"Õppetunnid"?
 "Õpi õpi hoolega"?
 Tea, kas miski taoline kõlaks väga mitteilukirjanduslikult?
 Sisuliselt sobiks hästi. Need on elu õppimise lood.

 Igatahes.
 Homme lähen siis tagasi romaani juurde, mis pool igavikku on kannatlikult oodanud, et ma jälle tema jaoks mahti saaksin. Tutvun temaga uuesti. Elan sisse. Ja vaatan, mis välja tuleb! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, maha äng, proosalaulik  

 


kolmapäev, 22. jaanuar 2020



   
Olen väsinud, nii et suva armuhala lissalt 



Tasus ikka raamatu saatmine ära. Näe, veel üks tagasiside.

 Olen jätkuvalt surnuks väsinud. Aga oli ju palju toredam veeta sünnipäev mitte midagi tehes (peale põrandapühkimise, poeskäigu, apteegiskäigu, tortillateo, pakendite väljaviimise jms pisiasjade), peavalust puhates (hommikul oli, aga sai maksimaalse sumatripataani annuse, kuuma duši ja kolmetunnise unega suht maha) ja mitte isegi väga millelegi mõeldes, kui oleks olnud sundus veeta seda samas seisundis igasuguseid asju tehes, rabeledes ja sebides.
 Iu.
 Nüüd söön sünnipäevajärgseks hommikusöögiks järjekordset puuviljasalatit järjekordse piimakiselliga (poe oma, ei ole hapuks läinud) ja pea ainult tuikab veidi.

 ***

 Hommik möödus. Päev möödus ka ära.
 Käisin lastega oma sünnipäeva puhul kinos. Tütar hakkas koduteel mossitama, emake maa teab, miks. Mõlemad lapsed kaebasid oma vanusele ja soole lähima tegelase lolluse ja ebaustavuse üle ja ainult mina oli Scarlett Johansoniga rahul. Tütar ütles:
 "Mhmh, ta oli väga sinu moodi!"
 Poeg ütles: "Jah, ja mul on samamoodi cringe vahel sinu pihta, nagu mul tema pihta oli! No mis seal filmi lõpus nutta oli?! Ja pidid sa nii kõvasti nutma siis või???"
 Ma nutsin, sest ilus oli. Ma enamasti nutangi, sest ilus on. Või on kellestki jube kahju.
 Nooremana nutsin viha pärast samuti. Enam mitte. Sest enam pole mu viha jõuetu, vastupidi. On isegi jõuline!
 ... ja selle filmi homomeestest armastajapaar oli kah nii krdi nunnu ....

 Tead, see armusuhtevärk on mul ikka hinge peal. Vbla jääbki olema. Sest ma õppisin NII hästi raamatutest ja filmidest selgeks, et kui oled ilus ja hea, on sul suur armastus soolas ja et see püsima jääks, pead lihtsalt piisavalt hea olema.
 Ning kõikidest "elus ei ole reegleid ega õigeid valikuid" ja "hinnangud sulle on teistes inimestes, mitte selles, missugune SINA oled" ja "on teatud keskmiste peal toimivad süsteemid, aga mina olen ju UHKUSEGA mittekeskmine!" hoolimata on mul ikkagi "no KUI hea ja ilus peaks siis olema, et õnnelikku armusuhet saada???" ning lõputu segadus.
 Kuskil kuklataguses on usk, et hea armusuhe on preemia küllalt hea inimene olemise eest ja misMÕTTES ma ei ole küllalt hea? Kammaan?! Võtan loogiliselt: ka minu kõige-mittelemmikumatel inimestel on pikaajalised suhted (olnud või kestavad edasigi), nii et selgelt ei pea isegi natukene tore olema, et suhet pidada.
 Aga ei, mina ei saama.
 Ma ei taipa seda mustrit.
 Kusjuures mul ei ole isegi tunnet, et see või too isane oleks väga above my league - olen elus teinud küll seda liigitust, aga ma olen alati vaadanud ainult välimust.
 Jap, mina olengi see naine, kes vaatas, et ilus poiss, ja armus kohe, tema hinge ega mõistust lisaks uurimata, sest ilusa näo ja keha taha, laheda pealiigutusega visatud pikkade juuste ja mõtliku pilgu taha pikaripsmelistest silmadest suutsin kõik voorused kohe ise mõelda. Hui mulle luges, mis väljaspool minu pead toimub.
 Seega oli mu esimene poisssõbra-laadne toode, väga pikaajalistele lugejatele tuntud kui KEA (Kõige Ebaõnnestunum Armsamavalik) ikka NII jube, et laias laastus võiks öelda, et hullemaks enam väga minna ei saanud.
 Aga ta oli VÄGA ilus.
 Ühegi nii ilusa mehega pole ma pärast enam asju ajanud (kuigi kenad on nad kõik olnud), ja tasapisi õppisin kogemus kogemuse järel, et psühhopaatidega ei saa head suhet, räme lollus jääb rämedaks lolluseks, isegi kui mees, kes loll on, on hea vaadata ja puudutada ... ja ikkagi, IKKAGI ei saa ma ka nüüd neid, keda tahan.
 Olgu, mul ei ole eriti laia valikut, sest ma ei salli uusi inimesi, kes kohe armumänge hakkavad proovima, vaid valin ainult juba tuttavate seast.
 Aga no ikkagi!
 Ma olen ju NII hea! Kas üks või kaks neist tuttavatest kenadest meestest ei peaks arvama, et ma olen nii tore, et julgevad ka läheneda või midagi?
 Aga ei. Ja isegi kui ma ise lähenen ja löön külge väga avalikult ja selgelt: ei.
 Nad ei taha mind.

 Nagu misMÕTTES?!
 Ma ei saa üle sellest K. värgist. Mitte temast inimesena, vaid misMÕTTES löön ja löön ja löön külge mitu aastat, saan "ma mõtlen veel", "mulle ei meeldi otsustada", "ei, ma paar küll ei taha kellegagi olla" ja lõpuks saadan ise persse, sest mismõttes ta ei aita mind, kui mul on halb???
 Ta tundus nii väga "just mulle".
 See oli ka Rongimehega - kui ta oli oma naisest lahku läinud, tundus ta mulle nii täpselt klappivat.
 Ja no... ei.

 Mõned tuttavad mehed on, kes on nägusad, targad, lahked ja (vähemalt "suht") vallalised veel, ent nemad on mu jaoks ikkagi natuke liiga "above my league", sest teenivad ka VÄGA hästi.
 Ja sel teemal on mul raske.
 Kõik muu võtaksin innuga vastu, aga raha pelgan. Kui nad ise tahaks mind natukene pealetükkivamalt, kui kord aastas komplimente saates, osaleksin huviga. Aga peale mina käima ei hakka. Sest ... ausõna, kullakaevuri soont mus ÜLDSE pole.
 Ma kardan raha. 


    14 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, ei ole päris nunn, vanainimese heietused  

 


esmaspäev, 20. jaanuar 2020



    
Küberpunkvamplarp ja 40 




Alustuseks: 









 Seda me Ruudu Rahumaruga tegime ses postis.
 Sest kammaan: ma tahtsin endale 40. sünnipäevaks midagi kinkida ja teile sünnipäevapilte ka panna ja mulle meeldib, mis ta inimeste pildilepüüdmisel teeb.

 Nüüd ma olen siis 40.
 Päris ... lahe tunne.
 Kuigi väsinud.

 Sest käisin ikkagi sellel mängul, mille krdile saatsin eelmises postis. Kui pea enam ei valutanud, tundus, et suudan kõike.
 Muidugi hakkas pea mängul jälle valutama ja raske ja raske ja böäh. Aga samas oli see nii lahe kogemus, et ei kahetse raasugi. Üks liin moodustus nii ilus ja täiuslik nagu filmis. Sellist asja ei juhtu sageli.

 Lisaks tuli  iseendateemaline mõtelus-avastus.
 Kuskil pool aastat tagasi taipasin, et ma ei mäletagi ühtegi korda, kus ma EI oleks mänginud "teen ise, ei looda, et teised teevad, rühman ja uurin ja katsun saavutada" rolli.
 See avastus oli päris suur ja otsustasin hoobilt, et nii. Nüüd PEAN saama mängida rolli, kes ise ei tee midagi, tõstab käpad püsti, aga käsutab-palub-palkab ja saadab teisi tegutsema enda asemel.
 Seekord üritasin endale sellist rolli luua ja seda ka mängida.
 Issand, kui igav see oli.
 Kui olin võtnud hoiakuks "mina ei sekku, mind ei huvita, miski pole mulle piisavalt lahe!", mul töötas see küll. Töötas tasemel "a mind ei huvitagi eriti" ja mul oli igav, sest ma olin võtnud hoiaku, kus kõik ongi igav.
 Ja kui siis juhuslik sündmus mu sellest välja lõi (tegelikult hääldusarusaamatus - kaks inimest rääkisid Chenist mu kõrval, kui evangelist oli mulle JUST näidanud videot, mille järgi mu surnud kallim Zheng on vist elus, ja siis neilt sain justkui veel kinnitust, et muidugi on elus), kui mu empaatia taas tööle hakkas ja kõik enam ükskõik ei olnud, hakkas huvitav.
 Mis siis, et pea lõhkus valutada. Ikka oli põnev mängida!
 Hoolisin nii väga ja korda läksid igasugused asjad.
 Nüüd ma mõtlen, et mul on vist elus samamoodi. Et kui mul empaatia töötab, ma võin küll väga hullusti haiget saada ja alati saangi. Peroodiliselt, sest selline on elu - aga kui ei töötaks, mul oleks nii igav, et see ei klassifitseeruks isegi eluks enam.
 Sellega ma tegelen: üritan pannna piiri ette, et kogu aeg ilma nahata ja verilihal ringi ei jookseks, ent samas elada sedasi, et tundlikkus säiliks.
 Et oleks huvitav, et läheks korda, et oleks ELAMISE (mitte elu veetmise) tunne.

 +36 ja -36 vaheldumine on parem, kui stabiilne +12 ikka.

 See "nagu filmis"-liin:

„No ma olen teda ikka kõvasti täiustanud. Ütleme 40% on algne, 60% minu tehtud! Ja ma ei kirjuta tema aju üle, ta mäletab iga treeningut, iga võitlust, analüüsib neid ja leiab uued võtted.”
„Aga kui raske on remontida, kui ta võitluse käigus ära lõhutakse?”
„No läheb aega, aga ma olen selline nokitseja tüüp, tasapisi remondin ja teen veel paremaks.”
„Eks ta on päris heas korras ka, seda on näha, et võtab kõvasti tööd.”
"No sedasi nende hobidega juba kord on ..."

 Kogu selle vestluse aja seisab Keravälk (võitlusandroid, inimnäolise näo asemel mask) kõrval ning vaikib.
 Tema poole ju ei pöörduta.

 Heimdall (teine võitlusandroid, ümberehitatud kaevandusrobot, kes tuntud oma legendaarse soomuse poolest, aga aeglasevõitu. Tema on värvi muutvate tulukestega kostüümis, ainult veerand nägu metalli all) seisab galeriis ja vaatab üksisilmi installatsiooni, mis sisaldab väikesi sisselülitatud pirne sinaka valgusega.
 Seisab mitu minutit ja vaatab vaikides.

 Plekipeks (ehk võitlusandroidide võitlus - phmt tolle maailma gladiaatorivõitlus).
 Esimene faas. Väga vinge, vägavägavinge, Heimdall võidab, aga see, KUI vägevalt nad võitlevad, kuidas Ronin (teine võitleja) tabab Heimdalli põlveliigest ja kuidas hiljem seda uuesti ründab, aga nüüd on „raudvara” valmis – ohhhh!
 Plekipeksu teine võitlus oli visuaalselt sama efektne, aga metamängija minus oletas, et Keravälk PEAB npc-d võitma, nii et polnud nii pinev.

 Keskkonnakaitsja-kunstniku ettekanne-installatsioon-performance, mille käigus ta kavatses ära juua kuus topsitäit saastunud kraanivett vaestest linnajagudest.
 Joob ühe, hakkab köhima ning õhku ahmima.
 Joob teisest pool, räägib oma kehvadest tunnetest, köhib, vahepeal otsib võimalust istuda või toetuda kuhugi ...
 Lavale astub Heimdall. Joob järjest ja rahulikult tühjaks neli ülejäänud saastunud vee topsi.
„MIKS sa seda tegid?!”
„Minule ei tee see midagi. Bioloogilised olendid võivad ära surra.”
„Ma ei usu, et ma surnud oleksin. Mul oleks lihtsalt väga-väga halb hakanud.”
Heimdall ei ütle midagi. EI kehita õlgu. EI ilmuta mingeid tundeid peale vilkuvate tulukeste vilkumise. Roheliselt ja punaselt.

 Mõne aja pärast seisab ta uuesti galeriis. Vaatab sama installatsiooni, mis ennegi.
„See meenutab mull aega, kui ma veel ... olin. Kaevanduses töötasin. Need tähed vilguvad samamoodi!”
 ”Oota, mida? Mis sa olid?”
„Uus olin.”
„Aaa ... ma kuulsin „elus olin” ja mõtlesin, et oot, mida!” Mina (kuulus popkunstnik, kes tegelikult on salajas Neo-Hiinast pärit android, kelle esialgne programm maha võeti, kui Neo-Hiinast põgenesin)  isegi naeran.
 Heimdall ei naera.
„Elus ... elus ma ei ole, eks ole ju. Jah ...”
Midagi mu sees murdub, aga ma ei ütle seda talle. Ainult mõtlen, kuidas ta need neli topsi tühjaks jõi.

 Varsti pärast seda kõnnin mööda Keravälgust, kes seisab koridoris. Mitte midagi ei tee. Lihtsalt seisab. Otsustan, et pean küsima, mis mul sees kripeldab.
„Kas sind ei häiri, kui sinust sinu juuresolekul räägitakse nagu asjast?”
Ta vaatab mind. Krt, et ma selle näomaski alt pole enne märganud, et tal on ilusad kurvad silmad!
„Väga häirib.”
Vaikus.
„Ma mitu tundi tagasi kuulsin, kuidas see naine (näitan peaga Heli, üks mängija, ma tema rollinime ei teagi, poole) ja su treener sinust rääkisid. Ja sa seisid seal kõrval. Ja mind jäi ... piinama. Sul on ju tunded!”
Noogutan omaenda jutu kinnituseks.
 Hakkan minema.
 Ta haarab mu käe, labakäe, nagu vanadel rüütellikel aegadel. Ei suudle seda, aga hoiab pihkude vahel.
„Aitäh. Aitäh, et sa seda ütlesid.”

Ma arvan, kõige toredamad inimesed siin klubis-galeriis ongi androidid.

 Et meil hiljem on kolmekesi galeriis veel selline südamest südamesse vestlus, kui Keravälk on juba vaba (ta võitis vabaduse oma hiilgavate võitudega areenil) ja uue, inimnäolise peaga varustatud, ning Heimdall istub, sest tema energia on korraga väga otsa saanud, mina näitan neile oma androidikoodi ja me räägime sellest, kuidas on vabadust ihata ja siis lihtsalt ei tea enam, mida teha, kuidas Heimdall vaatab sädelevate lampidega teost ja mõtiskleb, et võiks ehk ka kunstiga tegeleda ja Keravälk räägib, kuidas ta nii väga tahtis vabaks saada ja mitte enam võidelda, mitte enam võidelda, aga nüüd ei tea, mis edasi teha ... see oli lihtsalt ilus finaal.
 Edasi ei olnud minul sel mängul igatahes enam midagi teha.
 Kõik oluline oli nähtud ja tehtud.
 Aga päriselt sai mäng otsa vast veerandi tunni pärast. 


    15 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, rollid-mängud  

 


neljapäev, 16. jaanuar 2020



   
Ach, krdile 



Olgu, pingutamine on jälle liiale läinud.

 Ja oleks, et sellest mingit KASU oleks, eks ju. Et mu poeg oleks: "Oo, emme, sa tõidki mu kohustusliku kirjanduse raamatu ära! Nii lahe!"
 Ei. Tõin talle Tallinna raamatukogust raamatu. Nüüd pean päevast päeva talle ütlema: "Loe täna 20 lk ka!" ja siis taluma tema virisemist, et kohustuslik kirjandus on nõme ja miks nad vabalt valida ei saa, mida loevad?!
 Või kui ma olen välja ajanud öömaja Tartus, transpordi Tartusse, välja mõelnud ja suht valmis pannud kostüümi, oleks mängujuhid minuga: "Oo, sa oled nii vapper ja lahe, meil on nii hea meel, et sa tuled, me tõesti proovime sind õnnelikuks nüüd teha!"
 Ei. Nad on: "Võta midagi kunstiks kaasa, meil vähem tassimist" ja "Printige oma tegelased ise välja, meie seda ei tee" ja tõtt öelda ma kirjutasin oma tegelasplaani, et tahan, et mul raha oleks ja sain rolli, kus "mida sa tahad" - oma töid müüa, "majanduslik tase" - vaene ja midagi veel teemal "vaene kunstnik, ei ole kerge kunstnik olla".
 Käin poes, toon igasugu asju. "Keeda mulle makarone, mul ei ole nende muude asjade isu ja lõhe sa sõid ka ära!"
 Ja vinnatakse ära mu endale toodud mineraalvesi, sest "tal on isu".
 Ja ma ei kaitse seda ka, sest ma ju tahan, et ta rõõmus oleks! Mulle nii üldse ei meeldi endale meeldivaid inimesi pahandada või kurvastada!
 Kirjutasin jutu, saatsin testlugejale. Nüüd peaksin ilmselt küsima, kaugel ta on ja mis vead jne, aga ma ei jaksa. Peaksin välja mõtlema veel mõned inimesed, kes võiksid testlugeda, ja neilt küsima, kas viitsivad - aga ma ei jaksa.
 Kõik tahavad mult asju, aga mul ei ole enam midagi anda. Nagu mitte krdi midagi.
 Ja pea valutab.
 Kuidas ma aru saan, et olen päris katki: pea valutab mitu päeva järjest. Pausidega, sest mul on imelised migreenitabletid, aga valu tuleb ja tuleb ja tuleb tagasi.

 Nüüd olen seisus: "Inimesed räägivad muga messengeris, aga ma ei vaata nende sõnumeid, sest nad tahavad mult midagi - isegi kui see on "lahke olla, me viime su oma autoga tartusse, tule mängima!""
 Ma ei jaksa enam.
 Läksin rikki, ei tule kuhugi, ära ka ei ütle rohkem, et EI TULE, lihtsalt ignon.
 Sest ma EI JAKSA.

 Ostsin endale uue telefoni, et näeksin neid sõnumeid, mis tulid (piiksud käisid), aga ma ei saanud neid lugeda, sest telefoni ekraan on pekkis.
 Nojah.
 Hea asi on, et mul on uus telefon. Halb asi on, et sealne sõnumisalvestamisvõimalus on vist pisem kui vanal (no poes polnud minu mudelit, võtsin selle, mis oli. 20 euri odavam). Igatahes nägin ma 16 iidaegset sõnumit ja kui olin need ära kustutanud, uusi igatahes peale ei tulnud.
 Ma annan oma pojale iga päev D-vitamiini kapsli. Kas ta võtab seda ise, kui mul meelest ära läheb? Olgu, see on palju soovitud. Aga kas ta ütleb aitäh? Ei. Kui mul hästi läheb, võtab ta kapsli sisse ja joob vee peale kommentaarideta. Kui halvasti, teeb ta mingit keeldumisenalja, söödab mahakukkunud rohu Totorole või ohkab demonstratiivselt, nagu tuleks midagi eriti vastumeelset teha, ja ma peaks nagu PEALE KÄIMA ka veel, et ta võtaks D-vitamiini, kui ma niigi olen ju räme tubli olnud, meeles pidanud ja talle arvuti taha kah viinud.
 Iga. Krdi. Päev.
 Seepärast mulle ei meeldigi need "vahepealses vanuses" lapsed. 3-10. Mulle NII ÜLDSE EI MEELDI saada inimeste käest negatiivset tagasisidet, kui annan oma parima. Aga nii palju koristada, kui tuleks minule meeldiva keskkonna saamiseks koristada laste järelt, kes ei pane prügi prügikasti või joonistavad põrandale ja oma näole ja jätavad poolsöödud toidu voodi äärde põrandale 8 söögikorral järjest, ma lihtsalt ei jaksa. Nii et ma pean sundima neid tegevusteks, mida nad teha EI TAHA ja see on nii vastik ja raske ja vastik ja vastik ja kas ma mainisin, et vastik?
 Aga jai, migreenitablett hakkas jälle toimima.
 Enam ei valuta.
 Mis on hästi.

 Kokkuvõte: ma rabelen ja rabelen, torman elu eest, et hoida taset, mis juba on.
 Et edasi jõuda, tuleks joosta kaks korda kiiremini.
 Õnneks ma vähemalt tean, mida nüüd teha. Nimelt TEHA VÄHEM. Mitte minna. Mitte valmistada. Mitte värvida, pesta, naeratada, kiita, olla soe ja innustav.

 Mina vastutan enda eest. Keegi teine seda ei tee. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, rollid-mängud, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





esmaspäev, 13. jaanuar 2020



   
Tasakaalupunkt puudub 



Jestas, vahel ikka juhtub ka täiesti ettearvamatuid asju.
 Ma sain Südameloole TAGASISIDE mujal kui oma võrgupäevikus.

 Muidu tegin asja, mida olen enne ka siin minu moodi hullujatele soovitanud ja suus vahus, seletanud, kui lahe see on, aga vahepeal lihtsalt ununes, et sedasi tasub.
 Kui kogu aeg pingutada, kaotab sisemine termomeeter igasuguse usaldusväärsuse. Minu arust Organism lihtsalt tõdeb, et nagunii mind ei kuulata, nii et tavatasemel ei tasu üldse enam infot edastada, aint valuga.
 Aga nüüd ta ütleb, et täna veel midagi teha on selgelt liig. Nii et otsustasin, et kuna mu pea valutab, olen nii väsinud, et ei suuda magada ... krt, ma ei lähe psühholoogi juurde!
 Ja SIUKE kergendus ... peavalu läks ka ära.
Hiljem tuli tagasi.

 Tegelt mõtlen, miks ma seal üldse käin. Olen seda mitu korda mõelnud, eelmise terapeudi puhul veel rohkem, selle puhul isegi mitte seepärast, et mulle ei meeldiks, vaid ... minu peamine vaimne raskus on, et pingutan liiga palju, olen kogu aeg väsinud ja püüan samas ikka kõik ära teha, mis lubatud.
 (Muuhulgas ma ju ÜTLESIN, et ok, käin siin, ja lasin endale aja kirja panna jälle.)
 Elik - phmt et ma seal käin on KURNAV, ja minu meelest võtab mult rohkem, kui annab.
 Aga arvatakse ju, et on hea ja kosutav ja psühholoogi juures käimine näitab, et hoolitsen oma vaimse tervise eest ja see on tasuta ka veel ...?
 Oh, mind küll ... Jälle usun, mida "räägitakse" ja "mis üldiselt inimeste meelest hea on" ...
 Tõesti, ma ei saa medalit, et käin seal. Ega raha. MIKS ma siis teen endaga sedasi?

 Kui ma ei ole värske, paneb juba mõte minekust mul pea valutama. Kui ma olen suht heas seisus, pole mul midagi vajagi ju ...

 Muidu purustasin asju. Et ma, Tartust tagasi tulnud, lõhkusin järgmisel päeval ära oma presskannu, on üsna loogiline.
 Koordinatsioon kaob ära, kui väsinud.
 Jõulujärgne aeg ostukeskustes, uus kann 6 euri, olgu, olemas.
 Kann on kaks korda pisem, kohv maitseb natuke teistmoodi. Hämmastav, mis kõik mõjub - aga mulle tegelt meeldibki pisema kannu kohvimaitse rohkem.
 Aga et eile otsustas mu telefoni ekraan lakata pilti näitamast (korra ta enne hoiatas ka, aga siis sain peale aku küljest ära võtmist ja SIM-kaardi eemaldamist ja tagasipanemist korda), on vähe nõme. Jah, mul on nuputelefon, jah, uut tahan ka sellist, nii et hind ei tapa, aga siiski. Veel 59 raha kaob. Mis toimub? Jälle jooksen lämbumiseni, et paigale jääda, samasugust elu evida kui varem?!

 Laupäeval on mul jälle larp. Tartus.
Ikka ON VAJA end surnuks rühmata, ON VAJA.
(Aga kui mu pea enam ei valuta, tundub rollimängimine väga hea idee taas olema. Nii ma elangi.) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, maha äng  

 


laupäev, 11. jaanuar 2020



    
Aruanne reede möödumisest 



Napilt, ent siiski elus.

 Mul nimelt tuli uid minna eile Tartusse oma juttu sisaldava raamatu "Isaac Asimov 100" esitlusele. Noh, ja kui ma juba nii kaugele lähen, võiks minna ka sõpra vaatama, eks? Noh, aga kui veel varasema rongiga minna, saab ehk tehtud ka ühe asjaliku asja, mille hetkel saladusse jätan, ent sünnipäeval paljastan.
 Mhmh.

 Juba sinnasõit oli väga raske, sest istusin teisel pool vahekäiku vanamehest, kes ainult jutustas. Kui ma nüüd tema juttu takkajärele analüüsin, siis ilmselt ta nipernaaditses - ajas täielikku jama, ent esitas seda kui "minuga päriselt juhtus, mina olengi see, kes elab sellist elu!" Aga asja sees ma ei kahelnud, et ta ise usub, mida räägib.
 Alles hiljem tuli veendumus, et mkmm, võimatu.
 Jaa, imestasin küll, kuidas ääretult enesekindlalt võib sellist iba esitada ("soomlased on uskumatult lollid", "ei, kõhuli maasikate korjamine on ammu möödas, põlvili on tervisele kõige kasulikum ja marjakorjamine on maailma kõige tervislikum töö", "me käisime tollal Siim Kallasega ühes klubis tantsimas. Siis abiellus tema arstiga, aga mina litsiga - ega ma ei kurda, neli last!", "ma olen eluaeg massöör olnud, helistage mulle, ma kahe minutiga annan mõned nipid" - no kasvõi see viimane! Mis krdi "helistage"? Sul on inimene reaalelus ees, kui sa tahad talle massaažinippe anda, on vist NÄITAMINE hetkel teema, eks, mitte hiljem telefonis seletamine???), kuid et see ei saanud tõsi olla, tabasin alles sõidu päris lõpus, kui kõik juba tõusma hakkasid, ja onu, kes oma jutu järgi oli olnud tippsortlane ja tippsportlaste massöör, hetkel elab Soomes ja kasvatab seal maasikaid ("helistage mulle, ma kolme minutiga annan teile mõned nipid, kuidas maasikaid kasvatada", "ei, sort pole tähtis, välja arvatud, et liiga pikaks ei tohi kasvada, nii et kile paigast nihutab"), nägi välja suht nagu suvaline vaesepoolne vanaonu odavatest saabastest veits vileda heleda jope ja logupoolse valge vana jalgrattani.
 Siis pöördus minu poole (mul kukkus ennist välgumihkel taskust maha) ja väitis, et ma poole aasta eest olin talle rääkinud, et tahan suitsetamist maha jätta ja kuidas see läheb? Võtku ma tasakesi vähemaks ja saan hakkama!
 Ma olin: "Mul pole IIAL sellist plaani olnud!"
 Tema: "Oli-oli! Ma mäletan!"
 Siis oli mul veel selgem, et ta tegeleb väljamõeldiste esitamisega tõe pähe. Mingid asjad on aluseks (minu välgumihkel, üle vahekäigu pingis istunud naine ütles, et on kehakultuuri õppinud, nii et sealt sportlased ja massöör), aga ülejäänu puhas väljamõeldis, mida enesekindla häälega esitada.

 Olgu, aga siis oli see ju möödas, mina Tartus ja kõik korras?
 Ooei.
 Me tegime seda tsenseeritud asja ja saime esmalt ühelt mehel sõimata, et vales kohas oleme, miks me seal oleme, kes me üldse oleme sellised?! Mina vastasin: "Oi tahad tülitseda v? Tülitseme! Mis see sinu asi on, kes ma olen?"
 Tema: "Mis sa oled purjus või?"
 Mina: "Ei, minu arust sa võiksid ise tagasi tõmmata!" Ja näitasin talle kahe käega fakki.
 Sest noh. Kui minuga nõme ollakse, ma olen täie rauaga nõme vastu.

 Ok,tema pidi lahkuma (ta oli sõidukis, mis ei tohtinud teele jääda), meie lahkusime samuti ja siis mu (tsenseeritud) kaaslane, kes on väike leebe naine ja armastab rääkida "hingedest" (jutumärgid on tähtsad!) ja "metsikust loomusest", "armastusest" ja "ühtekuuluvusest" ning  kokku on minu arust "üpris uhhuu-inimene, aga hea silmaga kunstnik", oli hirmus šokeeritud. Juba enne oli ta "ma üldse ei taha riielda saada" ja "ei tea, kas tohib?" Pärast kõndis, pea norus, ja ütles, et see faki näitamine oli ikka liig, mees tegi ju lihtsalt oma tööd.
 Aga ses osas ma ei kipu andestama - sul on alati valik, kas teha oma tööd lahkelt ja inimlikult või ülbelt ning teistes halba tunnet tekitavalt. On täiesti õige anda inimestele, kes sind ründavad, sama rauaga vastu.
 Mitte tõmmata saba jalge vahele ja vabandada ette ja taha ja arvata, et maailm saab siis paremaks, sest kui käitud inimestega hästi, muutuvad nemadki tasapisi paremateks.
 Ei, kui käitud ülbikutega aladlikult, õpivad nad, et see ongi õige viis, saab inimesed, kes kuulavad sõna.

 Ma ikka veel olen kuri Keiti peale, kes kunagi siinsamas kommentaarides väitis, et MINA olen silmakirjalik, kui tahan, et mind kenasti koheldaks ning ei lähe samas ülemuste juurde nõudma, et (võibolla kehtivaid, pole kindelgi) reegleid muudetaks.
 See "ülemused vastutavad oma alluvate nõmeda käitumise eest"-idee ajab mind siiamaale vihale.
 Õnneks ei ole viha minu meelest halb.
 Jap, ma siiamaale ei saa aru, kuidas paljude arust on.
 Viha on vabastav ja tugev reaktsioon, lasen endal tunda kuidas: "Nõnda on teiste vastu kuri käituda ning mina ei kavatse sellega leppida!" ja miks, MIKS mitte vihastada, kui sees torgib?
 Ma ei taipa.

 Nojah, aga kuna ma tahtsin, et väike ehmunud naine õnnelik oleks, läksime teise kohta. Tegutsesime seal ja kuskil 20 minutit hiljem veeres kohale auto. Et paigas polnud isegi sõiduteed, vahtisime sõidukit päris jahmunult. Autost ronis välja lühike jässakas mees, kes naeratas meile ja teatas vene keeles (aga seekord sõbralikul häälel!), et seal ei tohi olla.
 Vahtisime teda jahmunult. Ta küsis, kaua meil muidu läheks veel, viis minutit? Kümme?
 Pöörasin pilgu kaaslasele. Too kehitas õlgu ja arvas, et tegelt me lõpetasime.
 Mina: "Mõ uže ... mis see on ... zakontšalis?"
 Mees naeratas. "Bc??"
Mina (kergendunult, seda sõna ma tean): "Mhmh, vsjo!"
 Naeratasime, tema ütles veel midagi lahket, ent arusaamatut, ja lahkusime.
 "Siin ei ole ju isegi mingit silti väljas! Kuidas me teada saaksime, et siin ei tohi olla?" küsisin hämmeldunult ja retooriliselt oma kaaslaselt.
 "Ilmselt pole silti vaja, kui sellised autoga mehed kohe tulevad, kui siin keegi on," vastas tema sama hämmeldunult. "Huvitav, seal on kõik see graffity ja teismelisena me käisime ikka siin veini joomas ja ..."

 Ning see polnud IKKA VEEL kõik. Kui me veidi eemal tänaval peatusime ja jahmerdasime, andis signaali sealsamas kõrval foori taga ootav auto. Vaatasime sinnapoole. Autoaknast vaatas välja kena noor mees, kes tõstis laialt naeratades pöidla.
 Siis oli mul küll tunne, et jaa, positiivne tähelepanu on iseenesest jee, aga mul on tähelepanust tegelt väsimus peal.
 JA sõbra juurde minek ja raamatuesitlus olid veel ees.

 Sõber on tegelt hea sõber, temaga ja tema lastega (appi, ta poeg on vist aasta noorem kui minu oma, aga teeb täitsa vabatahtlikult talle ja külalistele oivalist espressokannukohvi!) veedetud aeg ainult mõõdukalt raske. Pealegi on tema (ka?) õde (haiglas), tal oli öövahetus tulemas ja siis me vahepeal suikusime kumbki oma sohval.
 Aga no ma lahkusin sealt raamatuesitlusele (jee, et mina olin esimene esineja pärast koguõhtustaari, kes on raamatu koostaja + ees- ning vahesõnade, kus autoreid tutvustati, kirjutaja). Raamatuesitluse eel oli mul juba pissihäda ning kavas veepudel kempsu kraanist täita - aga see krdi vets oli lukus!
 LUKUS!
 Ok, esitluse elasin üle, kaua see ju ei kestnud ja nagunii kargasin lõpuosas püsti ja traavisin rongijaama, sest rongi ikka ju mahun, ei ole reedeõhtust "miks ma küll varem piletit ei ostnud, nüüd ei saagi!" Ja noh - ma olin juba nii väsinud, et loobusin juba kella 3 paiku rahulikult mõttest "no tegelt ma esitluse pärast üldse Tartusse tulin, peab ikka lõpuni olema" ja võtsin selle asemele "niigi olen jube tubli, et kohale lähen. Et ma pärast tahan sedasi koju saada, et saan veel rongiga KOJU, mitte ei pea ema juures ööbima, on täiesti hea, hoolitsen enda eest!"

 Aga ma jõudsin rongi kaks minutit enne selle väljumist. Mis tähendab, et ei olnud aega käia ka raudteejaama vetsus (noh, rongis saab ju ka pissida) ega täita seal vetsus veepudelit (eluliselt oluline, sest rongivetsu kätepesukraanil on silt, mis ütleb, et juua sealt ei tasu) ega ka osta vett.
 Asi lõppes sellega, et siiski jõin seda mittejoodavat vett seal rongikempsus, sest ikka parem, kui vedelikupuudusest peavalu saada. Sõin ära sõbra juures kotist välja võetud ja siis jälle kotti tagasi pandud, sest poodi minna polnud enam mahti ja mul peab midagi söödavat rongis kaasa olema, brie juustu, sest vat seal rongis läks mul viimaks kõht tühjaks.125 grammi paljast juustu. Päris maitsev.
 Päeva jooksul olin küll natu midagi napsanud siin-seal, aga no ei läinud kõht tühjaks. Ja siis rongis ...

 Teine rong Tallinnast Keilasse läks 3 minutit pärast Tartu rongi Balti jaama jõudmist.
 Nii et ei ikka mingit vett, ei ikka mingit kohvi (mu kohvineelud olid selleks ajaks samuti täiesti hullud, ibuprofeen võttis küll valu maha, aga KOHV, miks ei saa kohvi?! küsis keha), glükoosi sisaldava toidu manustamist ka mitte ...

 Kodus jõin mineraalveepudeli tühjaks, sõin joonelt ära neli viilu pehmikut kahe pannitäie peekoniga (poeg sai ka kolm viilu peekonit. Enne käis koeraga õues, sest ma rääkisin talle, kui väsinud olen ja tal hakkas minust kahju), tegin nelja kruusitäie jagu kohvi, jõin selle kõik ära ning lõin endale kaks korda parema käega näkku. Ükskord tahtsin nina sügada ja panin sõrme silma.

 Ma arvan, natuke aega ei tee ma nüüd midagi.
 Et täna hommikul kirjutasin BAASI kaks arvustust, tegin testlugejavalmiks oma viimase jutu ja saatsin neist ühele ka ära, tegin putru, puhastasin pomel(o?)(i?) t ning nüüd kirjutasin valmis selle kilomeetrise võrgupäevikuposti, ju ei ole millegi tegemine, ega ju?
 Esitlusest panen siia pilte ka, kui mõni ilus tuleb. Hetkel veel ei ole, aga maijaksa oodata posti avaldamisega.



käib küll



aga riides olen ju kaunilt, onju?!


 Muide (juhuslik huvitav fakt), kas te teadsite, et kohvi ergutina mittemõjumine on tähelepanuhäire üks sümptome? Mina ei teadnud. Lihtsalt imestasin, et miks mulle ja mu pojale kohv üldse ei mõju, nagu inimestele nähtavasti tavaline on.
 Et autism ja tähelepanuhäire esinevad sageli koos, ikka teadsite? Mina vähemalt seda teadsin. Aga siiski, koos selle kohvivärgiga mõtlemapanev. 


    27 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, eraelu, proosalaulik  

 


teisipäev, 7. jaanuar 2020



    
Lühhike juupeltus 



Ossa.
 Ma vaatasin URRAMist Mudlumi "Poola poiste" leidumust ja "Kallist Mikaeli" (mis on mu poja järgmine kohustusliku kirjanduse raamat) ja nähes, kuidas "Poola poisid" on igalt poolt väljas, aga Saue Linnaraamatukogus on "Kallis Mikael" olemas, tuli mulle pähe vaadata, kuidas on "kuigi sa proovid olla hea"'ga.
 Et no KEEGI KUSAGIL vast ikka laenutab?
 Ja wtf.
 Minu raamatu kohta oli real "tunnustus"

KULKA kirjanduse sihtkapitali soovitusi 2019

 Olgugi, et ma pole selliste soovituste olemasolustki kuulnud, rääkimata sellest, et oma loomingu kohta käivaks arvata, olen naeruväärselt õnnelik.
 Keegi kuskil struktuurides on lugenud ja arvanud, et hea on! JAI!!!
 Paarist mittetallinna raamatukogust oli teda ikka võetud ka, nii et ma niigi ei oleks kurtnud, aga kulka soovitus? Nagu mida?! Kas see tuleb automaatselt kaasa, kui raamat toetust on saanud või mis?! Aga miks siis 2019?
 Toetuse andmine otsustati ju juba 2018 viimases voorus positiivselt.
 Olen jahmunud ja väga rahul.

 Tegelt olen ka jahmunud ja väga rahul, et eelmises postituses olnud jutu all on isegi KOMMENTAARE.
 Ma mõtsin, et vähe pikemat ilukirjanduslikku teksti keegi netist lugeda ei viitsi, ammugi siis kommenteerida. Ja veel hästi ka öelda ...
 Rabav.

 Ja täiesti ootamatult on mu korterikorjandus viinud tulemi juba üle 2000 raha. Nagu.
 Vau.
 Nagu.
 Jee.
 Nagu.
 Issaristike, jälle hakkab mus reaalne lootus pead tõstma, et ehk õnnestubki!

 Mul on kaks ja pool pudelit mineraalvett, pott tom kha suppi, pojale spagetid keevad, koerale maks küpseb (jah, ta toorest maksa ei söö, igatahes mitte enne, kui rõvedad verised kamakad on köögipõrandale laiali laotatud ja seal x aja seisnud - ma ei tea, kui kaua, sest ma korjasin kokku ja viskasin ahju.  Ning ma nunnutan jaburalt, sest samas osta seamaksa 1.48 kilo või osta seasabu (mis oleks nagu head kondikad) 2.48 ei ole mõtlemiskoht üldse. Poodi, kust searaguud saab, maiviitsinud jällegi minna), Varrak kinkis mulle jõuludeks Ursula Le Guini viimatise väljaande neilt ehk hetkel loen "Tehanut" veel (mida olen ennegi lugenud ja hea on), ent edasi tuleb "Teine tuul", mida eesti keeles varem polnudki.

 Ja kõik on hea.
 Sest mu sees on hea.
 Ei põe =)

 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, inimesed on nii ilusad ja head, muusikad, proosalaulik  

 


pühapäev, 5. jaanuar 2020



   
Südamelugu 



DISCLAIMER: ilukirjandus!

 Ma ei tea, kas sa nägid seda kutti, kes siit nüüdsama minema lendas.
 Kui nägid, siis tead, et ta on neetult nägus. Säherdused tumedad kiharad ning silmad säravad ja soojad, kirjud nagu leopardi kasukas, kollase ja tume-tumepruuniga. Pikad jäsemed. Pikad sõrmed. Jume, jah, jume on praegusel ajal veidi liialt heleroheline, et teda laitmatult kauniks pidada. Aga mul on veel vesiselgelt meeles, missugune ta välja nägi, kui minu madratsil (punased triibud, pruunikad plekid, umbes sama vana kui ma ise) musta suhkruga teed jõi, veidi määrdunud lina puusade ümber, aga mitte selleks, et midagi varjata.
 Talle meeldisid kunstipärased poosid, iialgi polnud miski hea lihtsalt selle pärast, mis ta oli, alati oli vaja kõigest teha kas
performance
 elav pilt
 või vähemasti natüürmort.
 Lugu on nõnda, et lisaks ilule oli ta palju – noh – targem, kui oleks võinud arvata. Ma ei pea silmas tõelist tarkust, hingearukust, oskust valida hästi ja ausalt. Ma pean silmas, et ta teadis mõnest asjast palju ning minu seisukohalt võttes lausa ülearu palju. Ma olin enda meelest igakülgselt soomustatud ja kaitstud, karmatu nagu ikka see, kes teab, et temaga midagi juhtuda ei saa.
 Ja siis varastas ta mu südame ära.
 See pole nali ega ammugi mitte romantiline klišee.
 Tõsi ta on, et kõige lihtsam on varastada armunu südant ja mina, naiivitar, arvasin, et kui ma natuke ära armun, ega sest midagi halba ei sünni. Igal juhul vähemalt siis mitte, kui ma oma tundeid hoolega kontrolli all hoian. Aga ta teadis tõesti palju ning oskas hetke valida. Küllap tegi ta peale veidi veinist, ent igas muus suhtes külluslikku armuühendust, kui mina rahuldatult tekikuhjas magasin, mu laua tühjaks ja hakkas metoodiliselt tööle, sellal kui minu usaldus, nauding ja ükskõiksus muu maailma suhtes talle nagunii väravad poolenisti avanud oli.

 Tunnistan kohe üles, et ma ei tea ikka veel, kuidas see täpselt käis. Arvan, et hoolimata mu lohakusest ei saanud ta esimese ega vist ka teise korraga hakkama, sest ma mäletan mitut hommikut, mil ma ärgates tundsin rooside, jasmiini ja vere lõhna segatuna millegi nii ürgsega, et see mu ihast täiesti pööraseks ajas, ja ma mõtlesin, et sel kombel lõhnab tema nahk. Aga ühel hommikul ärkasin ma taas selle lõhna sisse, kuid teda polnud, aken oli lahti ja minu rinnus kummaline, väär, võigas tühi tunne.
 Tõusin püsti, vankusin akent sulgema ja nägin siis oma alasti keha peeglist.
 Esimesel hetkel ei saanud ma arugi, mis valesti on. Pilt oli lihtsalt võõras. Pikemalt vaadates tõusid karvanääpsud mu kehal püsti ja ma tundsin iiveldust rinnus ülespoole tõusmas. Mu roided olid mõlemalt poolt laiemale tõmbunud, kõhunahk allapoole vajunud, külgedel olid tumelillad muljumisjäljed ning vasakust rangluust tosin sentimeetrit allpool väike, umbes 2 cm pikkune valge arm justkui mälestus aastavanusest vigastusest. Ainult et eelmisel päeval polnud mul seal mingit armi. Surusin käe rinnale ja tundsin tuksumist. Muidugi, vastasel korral olnuksin juba surnud – kuid see oli teistmoodi, kuidagi tuim, ning sõrmedega roiete vahele vajutades tungis sõrm mõnes kohas peaaegu sentimeetri jagu laialivenitatud ribikontide vahele.
 Seletus sai olla ainult üks.
 Ainult üks.
 Mul läks selle väljanuputamiseks kuus päeva – ja asi polnud selles, et ma poleks teadnud, et nii saab teha ning missugused on sümptomid.
 Seda teeb inimesega südame kaotamine – ta ei tee enam vahet õige ja vale vahel, ta kaotab võime tulevikku tunnetada, inspiratsioon ei pääse temani; mõistagi ei suuda ta enam armuda ega hakata armastama kedagi, keda ta varem juba armastanud ei ole. Kui keegi õpib kunagi varastatud südamest seal juba olevaid tundeid eemaldama, on asi päris hull, ent seni pole seda tehtud. Ilmselt selle tõttu, et sellest ei saaks keegi mingit kasu.
 Kui ma lõpuks aru sain, mis oli juhtunud, tundsin säärast õudust ning jälestust, et see ajas mu suisa segadusse ning ma pidin veel paar päeva kulutama arupidamisele, mis täpselt nii vastik oli.
 Reetmine. Olgugi me polnud üksteisele õigupoolest midagi lubanud, olime vahetanud sõbralikke sõnu, hellusi, ühiselt naernud ja oma minevikke arutanud. Väliselt olid meie suhted olnud soojad. Usalduslikud. Ning ta oli mind petnud, ära kasutanud, reetnud.
 Ei tekkinud tunnet, et seda võiks andestada.
 Ma pole kindel, kas ilma südameta on andestamine üldse võimalik.

 Otsisin üles oma sõbrad ja võlglased.
 Seekord vajasin ma ise teeneid ja keegi ei söandanud mulle ära ütelda.
 Ometi ei osanud nad mulle ütelda, kuidas röövitud südant tagasi saada. Kui varas seda ise ei tagasta, on ainus võimalus õnne peale loota, kuid südameta inimene ei tunne õnne ära. Kuidagiviisi unustab ta alati oma rahakoti prügikasti servale, ei vaata kõigist võimalikest kohtadest just sinna, kus otsitav peitub, saab eksamil just need küsimused, mida ta kõige vähem õppinud on – õnn elab südames.
 Nii jäi mulle vaid üks võimalus. Mul tuli võidelda mitte ainult inimeste vaid ka saatusega, kel nüüd on piiramatus koguses kaikaid mu kodarate tarvis. Aga mu röövija andis mulle ka ühe tahtmatu eelise – kaastunde ja halastuse osutamine on südameta inimesele puhtalt tahte küsimus. Seda pole võimatu teha, ent kergem on lähtuda vaid omaenese mugavusest.

 Südametu inimene on elu lindprii – kõik võivad teda rünnata, tema ise on vaba kõikidest reeglitest.

 Mu õnnelikumad sõbrad panid pöörlema rattad mu röövli leidmiseks. Mu hirmunud võlglased relvastasid mu enam kui hästi. Mu tõsised õpetajad treenisid mu keha , kuni see oskas õnne puudumise kõikvõimalikele ilmingutele (k.a. need, mis seisnevad suure, vihase ja paremini relvastatud mehe ootamatus sinu selja taha ilmumises) adekvaatselt reageerida.
 Ja mu õnnelikud sõbrad leidsid ta üles.
 Lollpea.
 Ta polnud kaugele põgenenud. Küllap arvas, et ma olen ilma südame ning vajaliku taustateabeta abitu teda leidma. Ta tegeles ikka mingi kujundamisasjanduse ja graafilise disainiga ning jälitades tema tööandjaid selgus kiiresti, et ta elab isegi samas linnas kui mina.
 Teadsin, et kuitahes hoolikalt ma tema tegemisi ka jälgiks, minu jaoks ei tuleks iial sobivat aega. Läksin niisiis kohe, kui teada sain ja (peale paaritunnist ekslemist tema maja vahetus läheduses) lõin puruks välisukse klaasakna ja avasin selle lingist, raiskamata aega õige numbrikombinatsiooni asjatu mõistatamisega.
 Jooksin hallist trepist üles, trepikoja seinad olid vist kuuserohelist ja pasapruuni värvi, ma ei näinud ega kuulnud midagi peale omaenese beežide saapaninade ja taldade laksumise.
 Korter 27. Tema uks oli veinpunase kunstnaha üle löödud ja nägi habras välja, aga ma ei suutnud uskuda, et ta olnuks nii tobe, et jätaks end veidigi kindlustamata. Koputasin (uksekella ei paistnud), keegi ei vastanud. Ega ma muud oodanudki, aga ometi… Taganesin viiendale korrusele trepikäänaku taha. Ootasin. Ootasin.
 Umbes viie tunni ja umbes 24 umbuskliku inimese (viies korrus oli viimane, küllap pidas keegi just sel päeval seal sünnipäeva või midagi) möödudes kuulsin ukseketi kõlinat ja ust avanemas. Vaatasin alla ja nägin teda, pakk pruuni Barclayd (märk tema majandusliku olukorra ilmsest paranemisest) näpus, üdini hooletuna korterist väljumas. Tema kiharad olid veel pikemad ja läikivamad kui varem, seljas olid tal üldiselt inetu sinipunase ruudustikuga särk, mis nägi tema keha ümber välja nagu jumalate soomusrüü, ja tumehallid velvetpüksid. Ta vaatas nagu segaduses ringi ning tuli siis üles, koridori avaneva rõdu ukse poole.
 Ma laskusin talle vastu.
 Oletan, et esimesel hetkel ehmatasin ma teda. Pupillid tema kollasekirjutes silmades tõmbusid punktjateks, enne kui nad endisesse suurusesse tagasi tõmbusid.
“Mis sa tahad?” küsis ta ja ma ei vastanud, veendunud, et tõlgendaksin tema sõnu nagunii valesti ja küsimise peale ei tagastaks ta seda, mida ma tahan, nagunii. Ründasin täiskiirusel, teades, et kui ta just nirgi reflekse pole omandanud, taban ta hiljemalt kahe sammu jooksul.
 Ta kerkis sujuvalt õhku otse mu parema käe alt, heljus uskumatu kiirendusega mu haardeulatusest välja viiendale korrusele, mind ühtaegu nii jahmatades kui rõõmustades – seal oli ta lõksus ja minu südame väega omandatud lennuoskus ei saanud teda kuidagi aidata. Pöördusin ja irvitasin, irvitasin filmilikul moel pahaendeliselt, nagu tema oleks seda sarnases olukorras teinud, sellal, kui tema vaatas mind mittemidagiütleva kivinäoga, õõtsudes lae all (ehk umbes meetri kõrgusel põrandast) õrnalt üles-alla.
 Viskasin bola  (mis koosnes nahknöörist, paksudest sokkidest, patareidest ning täpselt kaalutud haavlitest) pärast vaid poolekeerulist hoovõttu, et ta midagi välja mõelda ei jõuaks, ja minu sügavaks ja siiraks üllatuseks tabasin puhtalt, nahkrihmad mässisid ta endasse, ükski sokk ei riivanud kitsas ruumis elektrimõõturite kappi ega takerdunud. Ta karjatas ning mina olin üleval parasjagu selleks, et ta kinni püüda ja sama hooga uimaseks lüüa.
 Kui olin ta üle õla sättinud ja valmistusin raskuse all ägisedes alla minema, väljus samas olevast korterist 31 keskealine paar. Kuulsin neid tulemas, aga ei saanud midagi teha.
 Otse loomulikult tõstsid nad kohe kisa. Olin liiga elevil ja vihane, et mõtelda, viskasin mehe oma seljast maha ja andsin kummalegi paar-kolm raiuvat lööki, nii et nad vajusid väga vaikselt põrandale. Olin valmis, et kohe väljub terve seltskond, kuid seda ei juhtunud. Kummaline … Läksin trepist alla, lootes, et ma paarikest ei tapnud, ent selle üle ka eriliselt muretsemata.
 Oli tähtsamat teha.
 Vedasin oma noormehe alla, uksest välja, kusjuures kohtasin enne oma tumerohelise Žiguli juurde jõudmist (vanaisa vana auto, mida keegi enam ei tahtnud. Õigupoolest minagi mitte) kahte inimest, kes sekkumise asemel millegipärast hoopis kähku minema ruttasid.
  Vahepeal oli keegi vajalikuks pidanud mu ürgvana sõiduriista esiklaasi sisse lüüa. Võetud polnud midagi, sest miski kergesti teisaldatav ei väärinud võtmise vaeva.
 Toppisin kinniseotu suu hoolikalt oma kinnastega kinni, sidusin salli veel peale, kinnitasin ta tagaistmele ja asusin sõitma.
 Oletatavasti tuli ta teadvusele kuskil poolel teel, aga ma olin kuradi hoolikas olnud, pannud isegi turvavöö kinni, ja sellest oli kasu: ta püsis paigas. Kui jõudsime mu kunagise kodumajani, vaatas ta selgete valvsate silmadega mulle otsa, sellal kui mina ta veidi lahtimale pakkisin ja, keti tema kaela ümber kinnitanud, tal liikuma hakata käskisin.

 Läksime keldrisse.
 See on päris viisakas kelder, küllalt tühi, vett on ainult ühe ruumi põrandal, ning külm, mida seintest õhkub, on lihtsalt külm ega sisalda aimatavat jälkuselehka, mis enamikus keldrites sõõrmeid ärritab. Mõned mu sugulased on pidanud koguni plaani sinna saun rajada.
 Selle keldri keskmist ruumi on mu perekond varemgi sarnasel eesmärgil kasutanud, kuigi, ärge saage valesti aru, nad on kõik üsna kenad üsna tavalised inimesed. Et mu vanavanavanavanavanemad (ema poolt ja muudkui emaliini pidi edasi) olid midagi nõiataolist ja me oleme igat liini pidi teadnud mõnesid lihtsaid, kuid vähelevinud tõdesid maailma toimimise kohta, ei muuda neid veel oluliselt erinevateks ükskõik kelle naabritest.
 Ma ei hakka teid tülitama seletusega, miks oli siiski peetud vajalikuks keskmisesse keldrisse kivitool jalgadega põrandasse betoneerida, spetsiifilised konksud lakke kinnitada ning miks esimesse ruumi kamina juurde mingit kaminaruumi polnud ehitatud.
 Aheldasin ta käsi- jalgu- ja kõripidi tooli külge, võtsin ära ta kerged nahast kingad, sokid, kella käe pealt, lõikusin keha ümbert räbalateks särgi ja püksid. Siis läksin ette tagasi,  sulgesin ukse kõigega, millega vaja. Asusin kaminasse tuld süütama. Lõõrid olid nädala eest puhastatud (ja enne seda 2 nädala eest, tegin seda oma hullunud ettevaatuses nii sageli kui vähegi viitsisin, sest ma ei tahtnud riskida millegagi, millega riskimist oli kuidagi võimalik vältida), puud kuivad. Tuli süttis kui bensiiniga ergutatult.
 Tagasi keskmisesse ruumi.
 Lükkasin vaheukse koomale. Panin põlema laes rippuva elektripirni. Vaatasin teda.
 Ta vaatas vastu. Minuti jagu põrnitsesime teineteist ja kuivõrd minu süda oli tema valduses, olin sunnitud mõtlema sellest, kui ilus ta oli. (Teile poleks ta räbalates, pool nägu salliga kinni mässitud, mingit muljet jätnud, aga teie pole samas olukorras kui mina). Mõtlesin kõigest meeldivast, mida me koos läbi olime elanud. Sellest, mida ta öösiti praojoonelise lae all pimedusse rääkinud oli.
 Tema kõvasti kinninööritud randmetega käed olid valged ja ta värises ajuti.
 Kulm oli katki (küllap see juhtus paarikese sekkumise järel trepile pudenedes, ma poleks olnud suuteline teda näkku lööma). Kahe tule vahel – pole sugugi kerge vaadata otsa oma südame röövijale, soovimata tema jalge ette maha istuda ja ükshaaval ta sõrmi suudelda ning limpsida. Samas tundsin tema suhtes säärast erkvalget vihkamist, et polnud vist isegi tarvis südametuse mõju, et muuta mind tema suhtes halastamatuks, panna mind tema kannatusi nautima.
 Läksin sidusin salli lahti ja koukisin oma ilased kindad tema suust välja. Ta ahmatas õhu järele ja hakkas köhima.
“Tere jälle,” ütlesin ma.
“Kust sa teada said?” küsis tema.
 Ma ei hakanud sellele totrale küsimusele vastama. Rebisin siugketti tema kaela ümber ja ta hakkas kõõksuma, lõug surus rinnale, püüdes kõrisõlme kaitsta, ja ma astusin väga tema lähedale.
“Vaata,” seletasin päris vaikse häälega, “nüüd küsin mina. Mul on üks küsimus. Kui sa oled valmis sellele vastama, siis tee seda. Mina tegelen seni uue toreda meelelahutusega, mille sa mulle kinkisid.”

Meie pere keldrid on väga helikindlad. Karjete pärast polnud mul põhjust muretseda.

 Tunnistan, et mul polnud õrna etteaimdustki, mäherdust naudingut tema piinamine mulle pakkus. Juba ainult hirm tema näos, kui ma tõusin, pani vere mu kehas tuikama. Kahtlustasin varem ikkagi mingit uudset trikki või ootamatut võimet, millega ta end vabastada võiks, kuid sulaselge hirm vihaga pooleks tema vaikiva suu kurdudes oli nii selge, mu süda temas tunnetas kõiki ta kehareaktsioone, ja nii suutsin ma lugeda näovõpatusi, lõhnu, hingamiskiirust – lugeda teda nagu ma iial kedagi lugenud polnud.
 Tema hirm ja segadus heljus keldris nagu raske parfüüm.
 Kuni tuli põles ja alles süsi tekitas, võtsin tema vasaku käe ja murdsin näpitsaid kasutades ükshaaval ja aeglaselt nelja sõrme küüntealused lülid. Tema valust tohututeks suurenenud silmadesse vaadates võtsin tangide vahele nimetissõrme teise lüli. Ta huuled olid hammaste kohalt tagasi tõmmatud ning ta hingamine kõlas valjult nagu terve sümfooniaorkester. Surusin alla soovi tangid kokku pigistada ning sosistasin:
“Millele sa loodad, armas? Anna see mulle tagasi ja sa pääsed suhteliselt tervena. Piinle kuni lõpuni – ja sa ei saa seda ikkagi kasutada. Mis mõte on sul praegu kangelaslikult vaikida?”

Ei saa väita, et ta tegelikult just vaikinuks, kuid ta ei öelnud ühtki abistavat sõna, kui ma hoolikalt ning talle toibumiseks aega andes murdsin ta vasaku käe nelja sõrme järgmised lülid. Ta üritas minestada, kui ma tõin kaminast (kuhu mõistagi puid lisasin) esimese kühvlitäie sütt ning selle tema kehale laiali laotasin, siin-seal pahtlilabidaga söetükke ta nahal veidi koevedelikulägaseks kuumaks tuhaks vajutasin. Kuid ma võtsin abinõu tarvitusele, muuhulgas sundisin teda leiget suhkruga teed jooma, ja kuigi tema kuivusest krobelised huuled, higised oimud ning meeletud hingetõmbed anusid paari minutit pimeduses ja unustuses, ei saanud ma neid talle lubada – ma vajasin oma südant vähemalt sama palju, kui tema vajas valu lakkamist.
 Selleks ajaks, kui ta viimaks äratuntamatu häälega hingeldas: “Ma annan selle sulle tagasi, aga luba, et lased mu vabaks. Jätad ellu – ja – lased vabaks,” olin ma isegi juba kaunis väsinud ja lootusetu. Üle 20 tunni uneta on paras koormus. Küllap ei suutnud ma esimesel hetkel uskuda, et ta seda öelnud oli. Mulle jäi ka arusaamatuks, miks ei loovutanud ta oma südant mulle kohe alguses, ja veel arusaamatumana tundus tema nüüdne järeleandmine.
 Kui temas oli piisavalt vaprust, et siiamaani vastu pidada, pidanuks seda päris lõpuni jätkuma.
 Situatsioon häiris mind, aga ma andsin nõutud lubaduse.
 Ta sosistas, et ma pean ta lahti siduma.
 Tegin seda, sisemiselt imestades, miks tal oli vaja oodata seni, kuni temast enam iialgi päris tervet meest ei saa, ükskõik mis meetoditega teda ka ravitaks. Aitasin ta püsti vasakule jalale, millele hea tahtmise puhul oli veel võimalik toetuda, astusin tema palve peale paar sammu eemale ja vaatasin, kuidas ta nagu muinasjutuvõlur värisevad käed tõstis ja sedasi paar sekundit seisis. Siis sööstsin ma edasi, aga jäin hiljaks. Oma viimasesse, mao väledusega tehtud liigutusse oli ta suunanud kõik, mis temas veel oli, haaranud paremasse kätte teravaotsalise õhukese noa, mille hajameelselt olin jätnud tabureti servale (koos hulga muude lõbusate mänguasjadega, mis laiali vedelesid) ja löönud selle altpoolt üles endale kõrri.
 Ta kukkus põlvili ja edasi kõhuli – polnud ka ime, ta jalad polnud just seismisvormis – ma ei püüdnud teda kinni, kuid siis pöörasin ta näo enda poole ja ma vannun, tema verises  näos kustuvad silmad palusid andestust. Vähemalt sel hetkel olin ma oma tõlgenduses väga kindel ja ka hiljem olen  eelistanud sellest niiviisi mõelda.
 Ma ei mäleta, mida tegin või tundsin järgmisel paaril sekundil. Esimesed mälestused pärast on sellest, kuidas seisan apaatselt seina ääres ning silmitsen tema keha, mis hakkab rohekalt helendama. Siis tõusis laip, jubedustäratavalt moonutatud (tuksatasin mõnutundest, meenutades, kuidas ma seda tegin, tema määrdunud pisaraid ja nahapooridest tõusvat valulõhna), istuli ja pühkis suurema jao verd maha. Vaatasin, kuidas haavad, lahtised, ent veretud, läbipaistva kileja nahaga kattuvad. Tema vaatas mulle otsa, silmad mustad kui tahm ta rohekal nahal ning ma mäletan, et mu mõtteis oli üksainus sõna.
 See sõna oli “sedaviisi” ja ma püüdsin välja nuputada, misviisi siis ikkagi.
 Ta tuli ja embas mind oma koolnukätega, mis olid veel soojad, ent ilmselgelt peagi jahtumas.
“Nii et pääsesidki mu südamega minema,” sosistasin. “Ja saad seda kasutada…”
 “See annab mulle elu kuni sina elad,” jätkas tema mu segaduses katkenud lauset. “Ja mida tugevam sa oled, seda suurem on minu elujõud.”
Ma ei teadnud säärasest kasutusviisist.
 Või olin sellest kuulnud, aga unustanud?
 Aga see polnud veel kõik, taipasin samas. Mina jään teda oma elu lõpuni armastama, sest enam ma oma südant tema käest saada ei saa. Meie side on nüüd sama tihe kui nabanöör ema ja lapse vahel.
 Ta hoidis oma laibakäsi ikka minu ümber ja ma tunnistan, et see polnud ebameeldiv. Ometi lükkasin need õrnalt lahti ja nägin tema nägu võpatavat.
“Sa tunned valu?” küsisin uskumatult.
 Ta kehitas õlgu: “Ma ei tea… ma pole veel proovinud.” Vahtisin teda. Ta vaatas vastu. “Lähme siit ära,” ütles ta, ja viimaks me läksimegi.

 Ma ei tea, mis see oli, mis selle olukorra lõi – õnne vastumeelsus südameta naise vastu, karistus vägedega mängimise eest temale, kosmiline nali?
 Ehk oleksin ma südamega mõeldes tajunud, et tema äratoomine käis väga lihtsalt. Ehk polnudki seal midagi tajuda. Ma ei tea.
 Ma tean, et ma ei saa oma südant iial tagasi, ent ma ei oska enam isegi kahetseda. Kes ma olin, kui mul see rinnus oli – ei mäleta.
 Ja tema? Kahetseb? Nüüd, kus ta surnud on, pole tema tundeid nii kerge ära mõistatada. Aga vähemalt seda ma tean, et kuitahes vihaselt me teineteisest ka ei lahkuks, hiljemalt kolmandal päeval koputab ta akna taga. Tema haavad lähevad lahti kui ta kaua eemal on. Minul pole probleeme sellega, millega ta nüüd tegeleb ning tema ebasurnud silmad ei vaata viltu minu tegudele. Nii et –  küllap on meile mõlemile täie rauaga tasutud.

Miljoni kliki puhul.
2000. aastal kirjutatud. 
Väga natuke just nüüd toimetatud. Peamiselt tegin lauseid lühemaks. Lükkisin punkte vahele. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 4. jaanuar 2020



   
Aitäh! 



Kas ma võin jälle samu vanu tarkusi üle korrata?
 No see on minu võrgupäevik, ilmselt võin. Sest ma õpin neid üha uuesti ise. Ja on ju tähtis.

 Kuna mul hakkas vahepeal parem, adusin taas, et kui on halb, on jubedalt vaja kellegi teise hästiütlemist ja paitegemist. Tunnet, et keegi hoolib.
 Ja kui on heam (no päris hea ei ole, aga oluliselt parem), on palju enam pohhui. No ei kirjutata "kuigi sa proovid olla heast" eriti kuhugi, no ei kirjutata. Aga see on hea raamat, ise olen rahul ja pohh siis muu ju?! Et ma ei saa kogu aeg kiita ja patsutatud, et MÕNI ei taha minuga paar olla - mis see minu asi olema peaks? Nende probleem ju.
 Mina olen ükssarvik, ükskõik, kellena mind ka nähakse. Hobusus pole minus, ükssarviku mittenägemine on nägijates.

 Kui enesetunne läheb hapraks (ja oi! kuidas läks. Ole neetud, pingutamine!), on palju välist toetust vaja, et üldse natukenegi helgemaks tunde saaksin. Kõik hakkab lugema, iga öeldud või kirjutatud sõna, iga vaikus ja lausumata sõna, KÕIK.
 Iga vestlus, mida minuga ei peeta, iga teene, mida võiks teha, aga ei tehta ... kõik luges. Ja samas töötas nõme mootor peas, mis sortis kohe välja, et mõni tunnustav lause tunnustas asja, mis tegelikult pole üldse mu tekstis seeski, ei peagi olema, ja tunnustaja ei saa ju aru! Nii et tunnustus seega ei loe.
 Ja mõni tunnustas asja, mida ma tegin 15 aastat tagasi.
 Ja mõni seda, kuidas 10 aasta eest välja nägin.
 Ja mul oli kohe tunne, et praegune mina teile ei kõlba, jah? Teile meeldiks see, kes ma kunagi olin, jah?
 Sest haprana võtsin südamesse ka selliseid asju.
 KÕIKE võtsin.

 Aga te aitasite mu üle.
 Tõesti, TEIE.
 See, kuidas jõuluks vaikselt kingitusi laekus ja et paljud said lisaks aru, et korteriostu-kogumise arvele tulevast on mul piiratult rõõmu, kui pojale on vaja uusi tantsukingi (kulge, ses vanuses poisi jalg kasvab peaaegu nagu imik!) ja meil süüa ja juua osta ja et niierikuraditore on mitte mõelda, kust ma kolmapäevase kohvi peale valgendajat saaksin. Vaja vist pojaga rääkida, et ta mulle piima jätaks ... või saab lihtsalt osta kohvikoort ja veel ühe paki piima samuti.
 Sest tal läheb palju.
 On nii tore, et korteriarve peale koguneb.
 Aga oli ka nii kuradi tore, et see polnud ainus koht.

 Hakkan kirjutatavat juttu lõpetama.
 Tundub selline kena, natuke jabur lugu, ent ma pean veel testlugejate tagasiside saama, sest ON võimalik, et pole üldse põnev.
 See segaks mind kõvasti. Tuleks kohe suuri muutusi teha, sest jutt PEAB huvitav olema. Kõige muuga annab mängida, kuid kui igav on, on halb.

 Teate, kui hea on, kui on hea? Kuidas enesekindlus tuli tagasi, kuidas saabus taas veendumus, et maailm koos minuga on parem koht, kui maailm ilma minuta?
 NII hea.
 Aitäh!

 P.S: Miljon klikki on nüüd tehtud, ma veel mõtlen, mis teile vastu teha. Aga midagi teen! 


    6 kommentaari:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, maha äng, proosalaulik  

 


kolmapäev, 1. jaanuar 2020



   
Oeh, käes =) 



Kuulge, aasta esimene päev ja juba läheb ülesmäge.
 "Tee ainult seda, mida tahad!" ja nii tore.
 Tegelikult see oli juba üleeile (vist, mu ajamääratlused on nüüd aina "umbes"), kui mõtte järel "ma pean koeraga välja minema, noh, eks siis juba suur ring ja poodi ka - krt, üldse ei taha" tuli "ma ei pea poodi minema. Ma ei pea ka suurt ringi tegema. Ma tahan, et ta enam ei niitsuks ja tal oleks hea, aga selleks piisabki ju ta õue pissile viimisest!" ja SIUKE kergendus saabus hinge.
 Ma ei pea.
 Teen ainult seda, mis tahan.

 Täna tahtsin puuviljasalatit kastmega ja mul oli ostetud (ja lahti tehtud ja sedasi lahtisena nt 5 päeva seisnud) "Tere" piimakisell. Tegin siis puuviljasalati valmis, banaan, hurmaa, pirn, pool apelsini, panin natuke sellest kaussi, kastme peale - ja kui maitsesin, olin nördinud.
 Kaste ei maitsenud õigesti. Ilmselt hapuks läinud, kuigi tähtaeg on alles 4. jaanuaril.
 Sõin ikkagi kausitäie salatit ära, sest mittevärske piimakisell ei ole otseselt rõve - lihtsalt ülejäänust teen pannkooke.
 Aga ma tahtsin ju HEAD salatit HEA kastmega!
 Nii et noh, 5 munakollast, veidi tärklist, suhkrut, vaniljesuhkrut, liiter piima, pakk vahukoort (kohvikoort polnud), kokku sametsupp või sõpradele lihtsalt Kustard ja oo.
 Mu tahtmised said täidetud.
 Nii tore!

 Muide, kustardi tegemisel kuuma vedeliku ümber ja taas ümber valamine on raisatud aeg. Klimpe see ära ei hoia, võib täiesti teha segu vahustamispurki ja siis tasakesi valades kuuma piima sisse segada.
 Ja kui vahustamispurgis vahustamiseks ja siis tärklise ja koore vahu sisse segamiseks on mikser, on tegelikult jumala lihtne söök.
 Ainult klimpidega on see, et kui asi kisub juba rohkem sametpudru kui sametsupi poole, tulevad nad mul ALATI sisse.
 No kui tahan natuke paksemat teha või läheb lihtsalt tärklist segu sisse veidi palju. (Sest ega ma alati ju lusikaga mõõta viitsi, mul on "umbes".)
 Ma väga ei häiru neist, aga vbla mõni häiruks.
 Nii et hoiatan.

 Tee ainult seda, mis tahad, ja elu on kohe parem ...

 Ma arvan, et mõnda aega jalutan Totoroga ainult nii, et ta on rihmas. Sest ma nii üldse ei taha enam temaga tülitseda ja kui ta lahti on, ta ALATI hakkab. Kodus on nii nunnu ja armas, aga neutraalsel territooriumil juba kahtlane ja ilma rihmata neutraalsel territooriumil nii krdi tüütu, et ma enam ei taha temaga niimoodi minnagi.
 Tahan koera rihma otsas pidada, kui ta normaalne pole.
 Muidugi põrgib ta ainult minuga. Kohe, kui mõni teine inimene või koer välja ilmub, on Totsik kuulekas ja nunnu (täna ilmus jõe äärde HIIGELSUUR kutsu, omanik ütles, et ta on 85 kilo! Mul on PISIKENE koer!). Aga mind kurnab ka see minuga põrkimine, minu peale hüppamine, larisemine ja haukumine tohutult.
 Ma ju rõõmustan, kui minu tegevus teeb kellelegi toredale rõõmu ja tunnen end halvasti, kui mingile toredale isikule kurbust või viha põhjustan. Nii et mul on konkreetselt halb olla, kui mina isegi midagi halba ei ole teinud, aga tema kurjustab minuga, sest on pubekas.
 Phäh.
 Ainult inimestele ja loomadele, kes mulle ei meeldi, on tore meelehärmi teha.

 Totoro kardab pauku ainult kodus.(Meelehärmi teema.)
 Aastavahetusel värises laua all mu jala vastas ja nii õnnetu - aga täna õues ta aint pööras pead paukude ajal, aga siis läks omi asju ajama. Ja korra hakkas minuga põrkima just paukude ajal, ei olnud mingit "oi, jube, kaitse mind!"-värki.

 Muidu on nii, et mu pageviews all time history-s saab kohe täis miljon klikki.  Mul on tunne, et see on täitsa suur asi, aga maitea, mis sel puhul teha. Kas teil on mingeid mõtteid? Küsimusi, millele ma pole ise postitades taibanud vastata? Soovilugude pakkumisi?
 Ise mõtlen praegu, et pole ammu muinasjutte kirjutanud ja siin avaldanud, Vbla see oleks hea plaan? 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: koerus, maha äng, meta, söök  

 


esmaspäev, 30. detsember 2019



    
Ebausklik 



Issak ... emake maa küll! Alice teeb muusikat ikka otse mulle, eks?
 Viimaselt plaadilt.



 2019 on ppppeaaegu möödas, ei tule eal tagasi ja head teed tal minna.
 Jap, annan praegu tähtsuse inimeste kokkulepetele (just sel kuupäeval aastanumbrit vahetada, mitte nt kevade hakul, et just see number aastaarv on praegu käsil ja mitte nt 20 987), aga no - ma tahan teda ära saata. Tahan uskuda, et see aasta on nüüd möödas, edasi läheb kõik paremaks.
 Jah, võib ka halvemaks minna.
 Ma tean.

 Ärge nüüd nõmedad olge, eks? Tegelt ma tean, et te ei ole, aga ikka pelgan veitsa. No nt et tuleb mõni tänulikkusest rääkima. Näe, Süürias on inimestel päris mured, pole toitu, pole peavarju, laps sai pommitamise käigus surma, mis sina siin - ei jää isegi lageda taeva alla, ah?
 Mhmh, jajah. Sel rääkijal oleks ka absoluutselt õigus.
 Mis ei võta ära mu jubedat vastumeelsust paigalejäämise tarvis kõigest jõust jooksmise suhtes. Kusjuures ei jäänud ju PAIGALE, libisesin ikka veits tahapoolegi.
 See lihtsalt ei ole tore.
 Kui rabeled kõigest jõust, võiks miski ju paremaks minna?!
 Päris ma ei ole rabelenud sel aastal ...

 Aaaaaa, ma olen juba ju avastanud, et pingutamine ei vii kuhugi mujale kui katkisesse olekusse?
 Krt, õige jah.
 Selle aasta lubadus oligi vähem pingutada. Selle asemel pingutasin enda katki, lõhkusin selle järel suhte, mis ei aidanud mul katkisena koos püsida, ja kokku ei saanud ei rikkamaks ega õnnelikumaks ega kuidagi korrakski rõõmsamaks.
 Ainult katki.
 Jai.

 Aga nüüd on see aasta möödas ja ehk on tulev ikkagi parem?! Lootus on alati, kui inimene just niiiiiiiiiiiiiiiii katki pole, et enam lootagi ei suuda.

 Muidu oli nii, et ma ei jäänud öösel magama.
 Vahel juhtub mul nii.
 Kui ma seda ütlen (või kirjutan) hakatakse rääkima, kuidas kollane ekraanivalgus ja ei ekraanile tund enne uneaega ja ei kohvile õhtuti ja täis kõht on halb ja mugav voodi ja et kardina vahelt ei paistaks valgust jms.
 Ja ma pööritan silmi ja teen igavlevat nägu ja kui ikka vaikida ei taibata, ütlen, et ma nagunii ei proovi te nõuandeid, pole mõtet rääkimisele hingeõhku raisata.
 Ja siis mõeldakse nõuandja poolt, et nojah, talle vist meeldivad ta unehäired.
 Aga mul lihtsalt ei ole mingit probleemi valges magada. Ei päeval, ei põleva tulega, aknast paistvast tänavalaternast rääkimata (sest ma ei tõmba kunagi rulood alla, kui päike otse sisse ei paista, mind ei huvita ega sega). Mul ei ole mingit probleemi magada kuitahes hiljuti või millise vahega tahes peale liitri kohvi sissekaanimist.
 Ja ma olen alailma arvutis. Huvitav, et mul 97% kordadest pole mingit probleemi otse selle juurest magama minna.
 Oma kogemuste tõttu, oma normaalse elu taustaga ma kuidagi ei usu, et mitteuinumise probleem oleks valguses, kofeiinis või ekraanide stimuleerivas mõjus.
 Söögiga on üldse nii, et ma ei jää magama TÜHJA kõhuga. Täis kõht mind ei sega, küll aga tühi.
 Ega ma enne eilset ööd polnud tegelikult ka just kohutavalt palju söönud. Nii et vbla on asi selles.
 Lihtsalt mul tegelikult ei oleks midagi selle vastu, et veidi kõhnem olla. Aga keha ei luba vähem süüa - ei jää, tont teda võtaks (nali! Armastan oma keha ja tema konkreetsust!), magama siis.

 Aga jahm. Terve kuradi päev ja mitu tundi kesta 2019 veel.
 Võiks juba läbi olla! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, keha, muusikad  

 


neljapäev, 26. detsember 2019



   
Jõul II 



Täna nägin unes, et kaarsilla asemele oli ehitatud uus sild. Esimesel septembril. Täiesti ootamatult. Esmapilgul natuke suurem (ja lamedam), aga muidu üsna tavaline sild.
 Ja SIIS nägin terve igaviku, kuidas mina ja veel miljon inimest üritasid sealt üle minna (sest esimene september ja kõik kohad tudengeid täis) ja selgus, et sild on pooleli, aga me olime juba kõvasti aega kõndinud (rüselenud, näha ka midagi ei olnud, sest kõik oli inimesi täis), kui avastasime, et sild on siiski pooleli, üle veel minna ei saa, MINGEM TAGASI. Kurat, ma kaebasin kõvasti, et vastavat silti väljas ei olnud, aga üle püstiste torujuppide, pindamata kruusa, tohutu hulga inimeste ja traatkonstruktsioonida tagasi minna oli ka jube raske. Ja siis ma kogemata tegin ringe ehk arvasin, et hakkan nüüd kaldale välja jõudma, aga olin hoopis seal, kust tuli kalda poole tagasi pöörduda, sest edasi ei pääsenud.
 Ei olnud lahe unenägu. Misiganes ideid mul ka tuli üle inimeste ronimiseks, traatkonstruktsiooni küljes rippumiseks, vaguralt lintide (seal olid hoiatuslindid) vahel käimisega leppimises: kõik oli kohutavalt keeruline ja samas ikkagi ei viinud kuhugi (eriti mitte kaldale).
 Ma tahtsin ainult koju minna (minu tudengiaegne korter) ja magada ja no ma ei saanud. Ei saanud õigele jõekaldale.
 Jube.
 Peksasaanud tunne.

 A positiivsed arvustused jälle on toredad.
Baasis, noh.
 Üks mitteniipositiivne samale asjale Algernonis (kohe artikli alguses).

 Muidu pidasime teist korda jõululaupäeva, mandariinid ja praad ja kingitused (neile, kes pold saanud veel) ja lauamängimine. Kuigi mu poeg kurtis, kui kohutavalt igav see (mängimine) on.
Leppisin K.ga ära. Sest korraga hakkas mul hale, et ta nii üritab, lihtsalt ei oska, ja ta on ju tegelt tore. S.t. päriselt üritab!!!
Temalt sai koer uue rihma. Ise küsisin. Eelmise kaotasin metsa ära, kui kuuseoksi tõin, vahepeal käisime ühe purukstõmmatud ja siis kokkusõlmitud vanaga, mille just sellisteks puhkudeks alles hoidsin.
Oksad, mis tõin, ei saanud eriti ilusad, aga no liigutus "kaunistan kah kodu!" oli tehtud ja lõhnavad kuuse järgi igatahes.

 Nüid olen väsinud.
Meeletu üllatus, eks? 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: 10 korda kuulsam, eraelu, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





teisipäev, 24. detsember 2019



   
Pikapäkud 



Mu ema käis ja päkapikutas. Nüüd on mul ka roosa kala homseks olemas. Ja igast asju veel, nt lemmikkohv ja pistaatsiad ja näkileib.
 Totoro magab mu vasaku jala peal ja on nii hea ja soe seal. Jõulud võivad tulla.

 Jenny nähtavasti ei tule meile, millest on üks kaheldamatu rõõm: minu arust on Jenny igav nimi. Oleks tulnud uus nimi panna, aga see on kuidagi raske, kui tüübist juba kui Jennyst mõtlema on hakatud. Ja natuke see rõõm ka, et saab teise koera äkki ikka vähe suurema.

 Peab tunnistama, et mul ei ole mingeid suuri plaane jõululaupäevaks peale forelli valmistamise. Jõulukook on kah martsipani selga saanud ning ainult glasuurida vaja ja kuidagi veider on olla.
 Rahulikke jõule!
 No nüüd ongi.
 Eelmisel aastal olin jõululaupäeva õhtul Totoroga kahekesi, aga ma otsustasin umbes eelmisel õhtul alles ära, et ei hakka koeraga 100 km bussireisima, jääme koju, saadan ainult lapsed - aga täna olen rahulikult kodus mingi plaanita kuskile minna või isegi lapsi saata.
 Tütarlaps oli paar päeva siin, eile läks koju tagasi, mu emme käis päkapikutamas, nii et meil oli tore, ja Poeglaps sai kingiks tosin jõulukuuli ja riputas need igale poole üles, sest: "Christmas spirit!"

 Siuke tunne on, et vbla loeks lausa "Bullerby laste" jõulupeatükke.
 See oli lapsena mu kindel jõulutraditsioon, aga kui ma ise lapsed sain, oli nii palju rabelemist alati, et raamatulugemiselt ei võtnud mõttessegi.
 Nüüd loen.
 Vanaks olen saanud, kuram. On kena küll, aga sellist: "JAH JUST NII ONGI, KÕIK ON NII ÕIGE!" tunnet pole.
 Ma lapsena ikka tundsin, et seal raamatus on Tõeline ja kui ka meil oli õues pori ja hall ja vanaema kurjustas ja ema oli pahur, ma lihtsalt unustasin selle kui ebatõelise, raamatus oli Päris Tunne ja mul sees ka.
 Ja õhtuks tuli vanaemale ja emale ka naeratus ette, enne ehtisime kuuske (vanaisa tõi selle tuppa ja laamendas natuke aega saega, et asi kuusejala jaoks parajaks teha) ja ma isegi ei mõelnud, et meil oleks kuidagi ... ebatõeline. Sest raamatutunne oli minu sees ka ja kõik oli õige, sest mul oli õige tunne.
 Aga nüüd nagu ... loen. Küünal põleb. Talvelaulud juutuubist mängivad. Aknal on piparkoogid (piparkoogid on nii head!) ja ...
 Ilmselt on see pideva hästisöömise ja "mul niigi ok, miks ma rohkem koristama peaksin?" varjukülg. Et pole "Nüüd on pidu, nüüd võib vabalt võtta"-kergendust, sest noh - ma ei teinudki enne endale elu raskeks kuidagi.
(selle mõtiskluse peale läksin ja pesin puhtaks vannitoapeegli, esiku riidenagi, kempsupoti, võtsin tolmust puhtaks ja pesin ära mõningad lülitid ning nende ümbruse seinad ja on kuidagi vinge tunne küll. Vingem, kui "Bullerby lapsi" lugedes.)

 Nüüd närin pomel(o?)(i?)t ja teate, üsna jõuluootuse tunne on ikka.
 Mis koristamine andiski selle v?
 Jõulukoogi glasuurimine ei teinud see-eest midagi. Sest süüa teha mulle meeldib vist. Pole tunnet, et oehhhh, tehtud.
 Pühadetunnet saab siis ... natuke ebameeldivaid asju tehes?

 Ega mul koristamise vastu väikestes kogustes tegelt ole midagi. Ainult palju korraga on vastik.

 Head jõulu! 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, inimesed on nii ilusad ja head  

 


laupäev, 21. detsember 2019



    
Indiviidid 



Põrnitsen pahuralt isegi täiesti sümpaatsete inimeste sümpaatsete raamatute arvustusi, mida jagatakse fb-s, sest: "Aaaaaga mina?! Miks mind arvustas avalikus meedias aint üks subjekt, kes üldse asjale pihta ei saanud? Kus on MINU LUGEJA(D), kes oleks ühtlasi arvustaja(d)?!"
 Aa. Et ma peaksin selleks Ringkondades suhtlema ja tutvuma ja ...

 Olgu, ma olen siis arvustamata ja pahur lissalt.

 Vähemalt luges Tuul mu raamatu läbi ja tunnustas tõsiselt ja siis sai kohe titaaaaaa!!! otsa ja see TITAAAA on nii ilus ja armas!
 Kuigi ma olen muidugi natuke kade ka.
 Ma ei saanud isegi (kulkalt, Varrakult, üks raamat on veel tegemisel, vbla selle arvelt saab, aga hõudne on ju juba!) raha, et korterit osta ja ma nüüd arvan, et isegi teie abiga osutub laenu sissemakse kokkusaamine tõsiseks probleemiks. Aga TITA! Ta sai OMA TITA!!!! Miks mina ei saa?!?!?!
 Aa. Et ma peaksin mingite uute meestega mitte ainult tutvuma, vaid ka liini ajama selleks?
 Krt.
 KURADI KURAT!!!!!!
Elan titata, lootuses mõne aja pärast adopteerida siis.
Kuigi KURADI KURAT!!!!



Kusjuuures samas on inimesed, päris inimesed, need, kes on indiviidid, mitte mingi "teised", minuga tõsiselt toredad.
 Nagu: mind tasahaaval elatatakse aasta lõpus, üks vaene sõber lubas raamatut arvustada kohe, kui raamatukogus jaole saab (ma saadan talle oma eelviimase autoriekseka [viimase jätan endale] ja saan netiarvustuse!), eelmainit' Tuulega vahetasime raamatuid ja tema oma on täiesti mõnus ja soe, mu poeg on hakanud mitu korda nädalas sõpradega ujumas käima, mu tütar on viiiiiiiiiiiiiiiiiiiimaks terveks saanud ja ainult köhib veel natuke, ja ma kirjutasin loomaabile, kes otsib kodu ühele joomaurkast pärit kutsule, keda isegi õue ei viitsitud viia (ja seega ma näen ette tüütut tuppasittumis-ja-kusemis-perioodi), et kui nad kedagi teist ei leia, las ta tuleb meile meie koeraks.
 Sest noh. Rahaliselt ei ole üks väike koer siiski eriline koormus ja kaks või üks koera elamispinna mõttes, jalutamise mõttes ja isegi nunnutamise mõttes pole eriline erinevus, sest pai teen jah kummalegi eraldi, ent osa mängimist teevad nad ju omavahel, mitte enam inimestega.

 Nää, ta on siuke muidu. Pisike, sest teist suurt koera oleks füüsiliselt raske kinni hoida, kui nõmetsema hakkab =P



 Tema elu on olnud seni üpris raske ja kurb. Kindlasti traumeerivam, kui minu viimane aasta (natuke juba kaks, sest ega 2018 ka kerge just polnud), ja noh - teine koer oli meil nagunii plaanis, lihtsalt uue elupaiga leidmise ja sissekolimise järel.
 Lisaks.
 Isegi kui keegi teine ta võtab (sest mu kirjast on loodetavasti selge, et konkureerima me küll ei plaani hakata kellegagi), mul on nii tore mõttest, et ma SAIN selle kirja loomaabisse kirjutada, et ma olen täiskasvanud ja SAAN koera võtta, kui tahan.
 Nii tore. Täiskasvanu, isegi kui mul raha ja meestega ei vea, on ikkagi maru tore olla.

 Kuigi sünnipäeva ma pidama ei hakka. Ei saa seda lõbu vabalt rahaliselt lubada ja ma ei TAHA samas raha pärast muretseda seejuures. Jäkk, kaotaks kogu sünnipäeva kui "MINU päev, naudin täiega!" mõtte ära.
Lihtsam on mitte teha ja nautida täiega =)
 Ses osas olen tegija, et omaette olemine on ikka ning alati mõnus. Nauding! 


    41 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, inimesed on nii ilusad ja head, proosalaulik, sotsiaalne alaareng  

 


neljapäev, 19. detsember 2019



   
See on nii lihtne, see on nii kerge ... 



Krt, kõik on nii lihtne, kui asjad ära taanduvad alati.
 Rongimehega. K.ga. Täpselt sama teema.
 Mina ravitsen ja ütlen hästi, seon emotsionaalseid haavu ning annan hingerohtu lõdva randmega ja ise seda õieti märkamatagi. Kui teisel on haav, seon ja ise rõõmustan sinna juurde, et saan kasulik olla.
 Aga see muuseas ja ise seda nautides haavade puhastamine ja sidumine ei ole üldse väga levinud oskus-omadus ju!
 Nii et kui mina olen katki ja ütlen: "Näe, haav, seo!" nad esiteks ei saa üldse aru, mida ma neilt tahan. Ei oska, ei suuda ja tagatipuks ka ei taha, sest haavad, iu?! Ma oskan neid vist tekitada, aga kokku lappida ...? Appi, mis mõttes?! Ma jään ise põhjani õnnetuks, kui mult seda tahetakse!
 Ja mina, väga väga naine-mina olen: "Issandjeesusemakemaa küll! Ma ütlesin, et MIND on vaja rohitseda ja nüüd väidad sina, et sul on jälle haavad ja põhjani õnnetus? Et mina sidugu hoopis?! Fakkjuu!"
 See, mis minu jaoks on nii lihtne ja selge, enesestmõistav ja kerge (väga vaba tsitaat Emma Moškovskajalt) pole neile üldsegi kerge.

 Oot ...
 Ei, ei ole netis neid luuletusi.

See on mu titepõlve lemmikraamat. (Kuigi seal on ära toodud luuletus osast, mis mulle midagi ei pakkunud ja igav oli. Mulle meeldis see osa, kus kulges lugu!)
 Nagu ... ma olin NIIIIII väike, vbla kaks, kui mul juba oli vaja igal õhtul issi või emme käest kuulda, kuidas: "Volks, volks, vunt, vunt, jälitas kitsekest hunt, HUNT!"
 Igatahes on "Halli kitsekese"-osa esimese luuletuse moraal (igaühel on omad anded, kuid teiste iseenesestmõistetavad oskused tunduvad ilmvõimatud) väga teemasse.
 Rääkimata sellest, et nojah - halli kitsekese anne ja oskus on lugusid jutustada. See on nii lihtne, see on nii kerge ...!
 Hah. Mu esimene lemmikraamat määraski suures osas ära mu elu! Mis muidu teie oma oli? Mäletate?

 Et mulle on ravitsemine loomulik, aga paljudele ei ole - veel ei tea, mis ma selle mõttega teen. Vbla ikkagi jään selle juurde, et kui sa mind ravitseda ei taha, mine ka põrgu.
 Aga et mulle nii kerge, nii loomulik ja lihtne asi teistele raske võib olla, vajab läbitunnetamist.
 Minu vajadusi see ei muuda, et neid (paljudele?) raske täita on, eks ole. Mul on ikkagi paha, kui minu halb ei käivita teistes abistamist, vaid ... näiteks hirmu ja eemalehoidmise.
 Võibolla ma sellepärast (lisaks võõraste mittekvalifitseeruvaks pidamisele) ei olegi peale Poeglapse isa ühtegi Suurt Armastust leidnud?
 Hmm, jaa ...
 Asi pole selles, et ma olen psühhopaatidega harjunud, vaid ei pea üldse psühhopaat olema, et olla teiste suhtes palju pimedam, kui mina olen. Või isegi mitte pimedam. Mida see K. ütleski? Ma näen küll, aga see ei tähenda, et midagi teha oskaksin?
 Kuigi noh. Ma ju ÜTLEN, mida teha. Mis mõttes see teistmoodi on kui: "Suru rusikaga peale! Täie keharaskusega! Jaa, veel kõvemini. Veri ei tohi läbi tulla, surud jõuga soone kinni!"
 "Ütle, et ma olen ilus, hea ema, teen hästi süüa, tantsin lahedalt, midagi head, noh!"
 Et ütleks, et kirjutan hästi, ma ei hakanud küsimagi - seda ta võinuks öeldagi, aga kuna ta ei ole kolmest kingitud proosaraamatust kahte suutnud läbigi lugeda, ma ei usuks nagunii.
 Jaa, kõik, mis tema mulle on lugeda andnud, on ammu läbi ja kommenteeritud talle ka ja no - ta ju tahtis? Muidugi ma tegin siis!
 Rongimehele ma ei öelnud väga palju, mida teha, aga isegi neid asju, mida ütlesin, ikka ta ei teinud.
 Nagu - mis värk?! Kui ei oska ja sulle öeldakse, mida teha, võiks ju instruktsioone kuulata või midagi?

 Ach.
 Ma vihastan jälle.
 Ei ole vist mõtet jälle samal teemal end üles kütta.
 Kulka mulle ka raha ei anna. Kui teie, armsad inimesed, poleks jõulude puhul saatnud, oleks päris kurb.
 Aga olete. Aitäh! 


    13 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, teised raamatud  

 


teisipäev, 17. detsember 2019



   
Proovin veel 



Käisin oma poja koolis ära viima heategevuslaada pakki ja pojale väikeseks jäänud tantsukingi (millega tantsuõpetaja ütles, et tal on midagi peale hakata, ta kohe teab, kellele anda).
 Panin Totoro lipuvarda külge rihmaga kinni (omast arust väga kindlalt, paremini, kui tavaliselt) ja läksin sisse.
 Seal kulus jube kaua, sest valvelauadaam oli lõunale läinud ja ma ootasin ja ootasin teda, aga kuna ma ei kiirusta oma elus eriti, polnud see probleem.
 Sain paki ära antud (Poeglaps keeldus seda ise kooli viimast ja meil oli isegi tüli sel teemal. Tema ütles, et ta LIHTSALT ei taha viia, mingi põhjuseta, ja mina ei suutnud uskuda, et kuidas nii saama - aga no eks ma siis viisin ise, sest minu arust on heategevuslaat väga armas mõte ja ma tahtsin, et meie pere seal osaleks), tulin koolist välja ja kolm lipuvarrast olid jätkuvalt püsti, aga koera ei olnud enam.

 Ma hüüdsin.
 Mõtlesin, kas ma ikka panin rihma korralikult kinni, äkki panin kuidagi halvasti ja seal kooli juures inimesed lasevad paugukaid - ja Totoro pelgab vahel pauku. Mitte alati, aga umbes pooltel kordadel.
 Minu mõtete taustaks lasid pisikesed poisid paugukaid.
 Olgu, vähemalt on koeral kiip. Varjupaika jõudmise järel saadakse teada, kellega ja kuidas ühendust võtta.
 Aga äkki hakkas ta kellelegi meeldima ja too varastas ta teadlikult ära?!
 Ei tundu tõenäoline.
 Aga on võimalik.
 Pole tõenäoline.
 Aga ON võimalik.
 Muidu ta oodanuks mind ka lahtisena ära, aga paugud, need võisid hirmutada.
 Hüüdsin veel, sest kui ta just koju ei läinud, ta on ju lähikonnas?
 Ei ilmunud.
 Läksin koju, aga maja ees ta mind ka ei oodanud. Hüüdsin päris kõvasti ja korduvalt. Mitte et see kuidagi mõttekas tegevus olnuks, aga MIDAGI tahtsin teha!
 Seepeale tehti minu korteri aken lahti, sealt vaatas välja Poeglaps ja ütles: "Ta on minuga!"
 PUUUHHHHHHHH, milline kergendus.
 Ikka veel lendan selle harjal.
 Tulin tuppa ja siin poeg rääkis, kuidas nad olid mind oodanud (tal on sõber ka külas) ja siis ta proovis mulle helistada, aga muidugi oli mul telefon kodus, ja siis nad tulid ära koos, sest mul läks NIIIII kaua.
 Tänaval oli Totoro käitunud nõnda halvasti, nagu ta enne polegi temaga käitunud. (Jaa, minuga ka on koer viiel viimasel päeval täiesti uues kvaliteedis jamanud, ja alati õues - kodus on ta täiega tšill ja lahe, aga õues pöörab vahepeal ära.)
 Ja mul on nüüd SIUKE kergendus, et oo.

 Muidu olen ette võtnud ajarännud lahedate bändide surnud liikmete (no hea küll, seni on neid olnud kaks, mõlemad solistid) teavitamiseks ja (Kurt Cobaini puhul) vaimseks ettevalmistamiseks tulevaste raskete aegade eel ning (Freddie Mercury puhul) selgitamiseks, et sured siis-ja-siis, valmistu ja proovi enne võimalikult ohtralt luua siis, eks?
 Unes muidugi. Juba teist ööd järjest.
 Lisaks kolisin (ikka unes) uude kohta ja selle eelmised elanikud olid uputanud kraanikaussi kassipoja ning jätnud ta laiba sinna vett täis kraanikaussi (mis praegu kirjutades tundub oluliselt hullem, kui unenäos oli. Seal olin selgelt: "Noh, nõme neist, aga pole minu vastutus, minu kassipoeg on heas seisundis"), Pagan sõitis hallide juuste lehvides ringi waveriga (mis on nagu skuuter, aga liigub ka kuival maal nagu mootorratas umbes) ning  Kirveraidur tantsis midagi breigilaadset, ainult mitte eriti hästi.

 Unenäod on kuidagi elavaks muutunud. Mis on neist tore. Vähemalt magamise ning ööde (kuigi lõunaunesid näen samuti) nimel tasub ellu jääda!

 Päriselus veel ... eeee ... võtsin Bonuswayst kõik oma parasjagu väljavõetava raha välja.
 Jagan teile taas linki ka, sest võibolla ikka keegi tahab netist ostes veel odavamalt saada ning iga liituja pealt, kes seda linki liitumiseks kasutavad ning siis oma esimese euro koguvad Bonuswayga, saan mina ka ... midagi.
 Näiteks neli eurot.

https://www.bonusway.ee?r=6144935

 Varrakust öeldi mu eluloo-eneseabi raamatu kohta, et nende meelest ei anna päris raamatu mõõtu (veel?) välja, äkki ma lasen settida ja vaatan hiljem värske pilguga üle.
 Noojah.
 Aga no mul on juturaamat veel kirjutamisel, viimane jutt sinna pooleli, eks siis proovime midagi avaldada uuesti, kui see valmis saab.
 Oeh.
 Kui ma viis korda erinevat pidi proovin ja miski viimaks õnnestub, on see ju minu maailmas hästi läinud.
 Nii et ... proovin veel. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, koerus, lapsed, uned ja unelmad  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 15. detsember 2019



   
Mõtle positiivselt III 



Ikka veel ei lähe paremaks.
No kaua võib?!
(Kaua, kaua võib.)

 Ma võiks [s.t. tunne lubaks] räntida teemal "tänulikkus ja kuidas see arvatakse olevat universaalne ravum hädade vastu, aga mind küll ei aidanud, aitas hoopis vähem tänulik olla ja rohkem "ma olen seda väärt!" tundmust kogeda" - aga isegi ise kahtlustan, et see on lihtsalt mu hapu meeleolu häiritus, mis räägiks. Las inimesed ometi olla tänulikud ja treenida end veel tänulikumaks, kui see neile sobib.
Lihtsalt: tänulikkus ei ole universaalne ravim kõigile ja kõige puhuks.
 Võib juhtuda, et oled inimene, kes on juba liiga-liiga tänulik ja see hävitab sind.
Kõike saab liiga olla.
Ma arvan.
Kuigi ma ei tea, kas liiga õnnelik olemist ikka on olemas.

 Kunagi ütlesin, et liiga tugev ei saa vist olla, aga nüüd sõnastasin ümber. Sest "tugevus" minu mõistes ongi võime olla õnnelik, ükskõik mis ka juhtuks.

 See "mõtle positiivselt"-värk.
Ignoreerime praegu igasuguseid asju (et keskmistele mõeldud teooria ja et värkide kaalukused muutuvad mul küll seoses tunnetega, mitte mõtetega. 100 mulle tulnud annetuseurot on heas tujus olles imetore, võtab kõik mu aju enda alla tundideks ja särab seal, halvas tujus ona aga: "ohh, tore!" ning muud raskused ikka vajutavad), ma tahan keskenduda sellele, kuidas vbla on positiivsete mõtete ülistamises üldse tagurpidi loogika - mitte et parem on olla neil, kes mõtlevad positiivsemalt, vaid kel on parem olla, ka mõtlevad positiivsemalt.

Jah, suutsid küll inimesed oma kallimale mõeldes kauem käsi jäävees hoida. Aga mulle tundub, et mõtted kallimale lihtsalt haarasid nii väga kaasa, et valu ei registreerunud - ja inimesed ka läksid selle mõttega innukalt ühes. Aga mu point on, et kui inimesel ei ole millegi osas indu, ainult kohusetunne, ei saa seda ka mõtlemisega muuta. Et mõtlen end innukaks ja siis kohe vaimustun.
Minu teada ei käi asjad nii. Käivad nii, et kui sees on hea tunne, tulevad ka vaimustunud mõtted, aga kui on sitt tunne, võin mõelda ja samal ajal kommenteerib ajus mingi teine mõttetasand, et noh, hakkab parem v? Ikka veel ei hakka? Võibolla siiski natuke vasakust nurgast on parem? Ei, ei ole.
Ja siis on kolmas tasand, mis eelmistega samal ajal mõtleb, et ma teen seda ikka valesti, et positiivne mõtlemine toimiks, peab seda kuidagi puhtamalt ja üleni tegema ja millal mina seda suudan ...?
... aaa. Kui mul hea TUNNE on!

 Huvitav. Kui ma olen ju juba tuvastanud, et inimesed üldiselt mõtlevad palju vähem, neil ei ole automaatsused üldse sedasi sees kui minul, kas ma äkki eksin, arvates, et positiivne mõtlemine ei toimi? Äkki toimib - lihtsalt minul ja minutaolistel ei toimi?
 Et saaks oma aju puhtaks teha ja korraga ainult ühte mõtet mõelda, tundub mulle väga väga raske.
Aga äkki paljudele inimestele pole raske? Äkki neil on kogu aeg üks mõte korraga peas?
Tegelikult olen ma võimeline keskenduma ja ainult ühte mõtet korraga mõtlema ka. Olen seda treeninud ja kui ma enne magamajäämist numbreid loen, siis just selle eesmärgiga: tõrjuda kõik mõtted minema, jätta ainul kuusada nelikümmend kolm, kuussada nelikümmend neli, kuussada nelikümmend viis jne.
 Aga kui samal ajal pean tundma, kui mu positiivsed mõtted peavad kaasa tooma head tunded, murravad halvad koos headega kohe sisse. Niipea, kui tundma hakkan, on mõtted hädas, et midagi juhtida. Tunded rebivad neid nagu suur koer rihma ja katsu sa mingit korda sedasi pidada!
 Vbla pole paljudel sedasi? Pole tunded nagu suur koer, vaid nagu spanjel?
 Minu meetod õnnelikumalt elada on lasta tunnetel juhtida. Mu mõistus ei vea mitte kogu aeg suurt koera tollele soovimatus suunas ja lakkamatu võitlus, vaid läheb kaasa. Teen, mida tahan. Lähen, kuhu tunded näitavad.
Palju kergem on nii.
Me oleme ju üks. Tunded ja mõtted. Ei tasu osa endast teise osaga pidevalt peksta.
Me oleme üks.

Mõtle positiivselt. Ole tänulik.
Olgu, ma ei ole halb, et lähen ainult õnnetumaks, kui nii üritan. Olen, kes olen, ja HALB ei ole ükski osa minust.

Aga vbla on tegu paljudele inimestele sobivate tehnikatega? Äkki neile ikka toimibki? 


    11 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng, sotsiaalne alaareng, ängipuhang  

 


neljapäev, 12. detsember 2019



    
Võtsin vist südamesse 



Täna hommikul hakkas mind painama: mõne nädala eest ritsiku pool, kui ma läksin keema teemal "riietumise reeglid koolis", rääkis keegi (vbla ritsik ise?) kuidas Sütevaka gümna juhtsõnadeks on "Vabadus! Loovus! Vastutus!" ja et vastutus on sama tähtis kui need teised, ja kõneles sellise manitseva tooniga, nagu minu arust ei oleks. Vastutus tähtis.
 Mis mõttes?! Nagu misMÕTTES? Teist sellist vastutamisguru ma ei teagi, kui mina olen! Mina olengi vastutamise kuninganna (ning see on halb asi!) ja just sellepärast olin ma tuliselt nt reeglite vastu kooliskäijate riietuses! Nii palju kergem oleks õlgu kehitada ja leida, et pisiasjad, pisiasjad, on reeglid, siis on, mis ma sekkun. Koolid on niigi jaburad kohad, piiravad riidereeglid on seal nagunii ju ebaolulised, sest nii palju muud on jamasti.
 Aga kuna minul on vastutamisteema üle võlli sees, siis ma tunnen, et igal pool igal ajal on halbade tagajärgedega teod halvad ja sekku, väga väga naine, sekku ning paranda maailm ära!
 Mu enesele meenutamine ja enesevalvamine käib teemas: "Maailm saab hakkama! Sina ei pea seda ära parandama! Ei ole iga murekoht ja jama sinu vastutus, ära tegele ometi sellega!"

 Elik ma ei lähekski leili, kui ma ei üritaks vastutada, dohh.

 See kalduvus liigselt vastutada on mu kirstunael ... ei, mis krdi kirstu, kremeerituna võtan ma oluliselt vähem ruumi ja ilma kirstuta aeda õunapuu alla, mis sellest rammu saaks, mind nagunii matta ei lubata.
 Kalduvus vastutada on mu ... randmest läbi löödud ristinael? Ei, selle kohta on ka uurimus, et inimesed seoti risti külge kinni, sest naeltega lüües oleks varsti nende kämblaluud või randmes olevad luud katki murdunud, lihased poleks keha ammugi kinni hoidnud ja hukatav oleks ristilt alla sadanud. Või vähemalt kukkunud pea alaspidi.
 Jah, ka see oleks kohutav ja ainult ettekujutamisestki saan ma valu kõhtu, aga no ilmselt teatud arvu proovimiste järel otsustati, et nii ei ole hea või midagi. Jätab lohaka mulje? Kasutati nööre.
 (Muide. Miks minu arust Kristuse ristisurm ei olnud mingi suur asi: sedasi on hukatud nii palju inimesi asjaloos, see oli iga kord sama kohutav - aga kristlaste Jeesuse kannatustel oli vähemalt mingi mõte! Nende teiste, ohh, kümnete tuhandete, vbla ka saja tuhande omadel aga mitte. Neile oli kõik lihtsalt hirmus, hirmus, hirmus, sel polnud mitte mingit mõtet! Usu järgi Jeesuse valudel oli ning ta teadis seda samuti, nii et phmt läks tal HÄSTI võrreledes nende - teistega.)
 ...
 No mingi hukatuslik nael igatahes.
 Mul on seda krdi vastutust süles, seljas ja õlgadel. Paneme tähele, olukorras, kus ma teadlikult ja karmilt üritan end kogu aeg ja kõige eest vastutamast takistada.
 Et mina ei märka, et vastutamine on teema?!?! Krt, kelleks mind peetakse?!

 7 surmapattu (vt allolevaid silte postitusel) on teema seepärast, et selge uhkus. Tunne, et just mina pean maailma päästa üritama, see on minu vastutus.
 Ja ei.
 Ei ole, väga väga naine, pole sinu asigi mitte!

 Krt, kui see oli ritsik ise (olid sina v?), ma olen ikka päris ... kuidas, kuidas on võimalik, et mu püsilugeja ei saa aru, milline jõlehirmus vastutaja ma olen??? 
 Kui oli suvaline võõras kommentaator, siis on kama.
 Välja arvatud, et kust, krt, ta selle idee, et mina ei taipa vastutada, võttis? Kui lollid saavad inimesed olla, pannes teise paika mingi omaenda uiu põhjal, ja arvates, et see mingi pädev asi on?
 Ja ei (nagunii keegi mõtleb vaielda =P), mina ei tee nii. Ka need inimesed, kes on mu mittesallitud kommentaatorid, on pidanud väga mitu korda talumatud olema, enne kui ma otsustan, et seal allikast ei tule midagi joodavad, ainult solk ja mürk.
 Et mina kedagi paika paneks, peab ta püsivalt sama rida ajama, korra või kahe pealt ei otsusta ma midagi.
 (Ja samas kui inimese käitumises ilmnevad selged mustrid ja ta samas seletab, et seekord juhtus nii ja tookord naa ja kolmandal korral see ja neljandal korral too, aga TEGELIKULT on ta ikkagi usaldusväärne inimene, ma vaatan teda, suu lahti, sest KUI lolliks sa mind pead?!?! Nagu - nagu - ma annan väga palju võimalusi, sest ma tean, et asjad juhtuvad. Aga teatud hulga võimaluste järel ei saa enam salata, et see pole hulk juhuseid, vaid süsteemne "nii ongi".
 Ja siis seletatakse hoolega lahti mingeid üksikjuhte ja ma olen õuduses, sest ok, teine võimalus peale "peab mind lollliks" on ju, et ta lollitab iseennast.)

 (Ja see, sõbrad, sugulased ja vaenlased, niisama lugejad ja mõttega lugejad, on juba otseselt õudne.
 Ma suudan kõike mõista (kuigi enamjaolt, kui ma hukka mõistan, ei ole see mõistmise puudumisest, vaid vastupidi, ma saan õudusega aru ja olen: "On, kurat, vaja nii juhm olla v????"), aga mitte enesepettust.
 Selle ees jookseb mul juhe kokku.
 Nagu ... ah? Nagu ... inimesed ei uurigi püsivalt iseennast ja teisi ja ei saa aru inimkäitumise põhiasjadest? Nagu .... AAAAAAAAAAAAAAAAPPIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII!!!!!!)



 Aaa, seda nägin täna hommikul ja siis tuligi kõik meelde ja oeh, OEH! 


    26 kommentaari:       

 
 Labels: 7 surmapattu, meta, muusikad  

 


pühapäev, 8. detsember 2019



   
Veel vajamisest ja inimsuhetest 



Ma ei taha olla normaalne, aga tahaksin ikkagi ellu neid mugavusi, mida normaalsus pakub. Nagu et ei oleks kogu aeg väsinud ja et suudaks suhteid pidada.
 Ebaloogiline.
 Täiega.
 Seda enam, et kui mul oleks VALIDA, kas olla ebanormaalne mina edasi või ärgata täna lõunaunest vajamata tunnet, et olen oluline (või mine üldse põrgusse!) ja siis vehkida õhtuni tegutseda, ilma et väsiksin isegi inimestega koos olemisest, arvake, mille ma valiksin, eks ole.
 Igaüks tahab ikka tema ise olla. Mina tahan mina ise olla.

 Mul on tunne, et ma hakkan läbi närima, mis see "vajadus olla vajatud" tähendab.
 Et tegelikult ei taha ma olla mitte vajatud, vaid et mind nähtaks, minust saadaks aru, ja arvasin, et seda on võimalik saavutada vaid siis, kui teine inimene mind vajab.

 Vaata, mul on see, et ma tahan, et inimesed oleksid õnnelikud. Isegi kui nad pole mu tuttavad või ma oleks neist kasvõi kuulnud - ikka tahaksin.
 Ja kipun tegema nii, et nad oleksid rõõmsamad, sest siis olen ju mina ka rõõmsam, ja mu jaoks on vaev, peab olema kindel otsus, et EI, SEDA ma ei taha, et mitte teha nagu nad tahavad.
 Nagu Teised tahavad.
 Vahel tuleb ette ka seda ja siis ma olen konkreetne. EI on EI.
 Aga kui on "võiks teha nii, võiks teha teisiti" ja keegi kõrvalt on "tee teisiti!", ma teen.
 Sest tahan talle rõõmu teha.
 Aga ma tahan saada sama vastu inimestelt, kellega suhtlen. Sest minu jaoks on see elementaarne. Nii käib ju? Kui sa must natukenegi arvad (mind inimeseks pead), sa ju tahad teha nii, et mul on hea? Ja kaks ainsat põhjus, miks MITTE nii teha, on: kui sa ei saa aru või kui sul on raudne tunne, et MITTE seda, ei tee, nõup, jäkk.
 Kui inimesed ei taju mind, no siis me ei suhtle kuigi lähedalt, sest ma ei taha.
 Aga kui me juba oleme sattunud lähedalt suhtlema ja inimene hoolimata mu 28 korda selgitamisest ja isegi oma mõistmishüüust: "Aaaaa, SEDA sa tahad!" ei tee, nagu minu soov on (ja et oleks selge: ma hakkan sedasi inimese enda käitumisele risti vastu suruvaid soove üldse selgelt väljendama, kui mul on: "Jaa, seda ma PEAN saama, muidu on mul halb ja ma olen kogu aeg pinges ja õnnetu"), ma järeldan, et ma ei ole talle oluline.
 Aga seda, et enamuse tarvis oluline ja märgatud olemine on "vajatud olemine", mitte lihtsalt "inimene olemine", olen õppinud. Elu on õpetanud. "Ma tahan teha, nagu ta tahab, sest ta tahab ju!" ei ole normaalsetel inimestel sees.
 Aga mina tahan, et inimesel, kellega ma lähisuhtes olen, oleks. Sees. Et ta näeks mind, et ta oleks huvitatud mu heaolust, et ta saaks ka suhteliselt hästi aru, mis mus head olemist tekitab ja mis kohe üldse mitte.

 Miks ma enamasti ise suhted lõpetan, eks ole.
 Kui mul tuleb tunne, et teine ei näe mind, ei saa põhiasjadest aru ja ta seega üldse ei taju mind, ma ei taha seda suhet. Ma tahan talle olemas olla nii, nagu teised mulle on.
 Aga nii palju olen ma inimeste kohta selgeks õppinud, et nad ei kipu teisi märkama, neid minu mõistes inimesteks pidama, kui nad neid just ei vaja. Noh, vähemalt nii ma arvasin.
Vajamine oli mu leksikas tähtis.
 Ma pean küll tõdema, et mind pole ükski mees sedasi vajanud. Ma olin/olen mingi ebaoluline tilbendis, mida võib täie rahuga mitte märgata, teha minuga asju, mis "naistele meeldivad" - mis siis, et mitte mulle - ja noh.
 Jah.
 Päh.
 Ma siiralt arvasin, et K.ga on teisiti. (Ja et Rongimehega on teisiti. Ja mõnega veel.)
 Aga ei. Ma ütlen, ma ütlen selgelt välja, ma ütlen korduvalt selgelt välja, ma isegi saan mingi sõnalise reaktsiooni - ja ei mingit muutust käitumises.
 Miska minu järeldus on, et nad kas
 a) ei pea mind inimeseks
 b) ma tahan neilt neile vastikut, neile eriti vastumeelset midagi
 Ja kui see "väljakannatamatult vastik" on mitte mu nina all oma teiste naissuhetega vehkida või et võiks rääkida asjast, mis on aastaid üleval kui oluline küsimus, kui ma nõuan nii vähe ja sedagi ei saa nad antud - siis mul on tunne, et selge, must absoluutselt ei hoolita.

 Aga ma tahan, et hoolitaks. Ehk siis tahtsin olla vajatud. Tahan ikka, et mind märgataks.
 Jap, tegelt ei ole märkamine mitte selle taga kinni, et inimene mind vajab, vaid lihtsalt selles, missugune inimene ta ise on. Kas ta lihtsalt märkabki teisi - või ei märkagi, nui neljaks.

 Aga seda olen alles hiljuti (PR, aga ka PR ma ju ei saanud kõike kohe teada, vaid õpin jooksvalt elamist) avastanud, et teiste inimeste käitumine ja tunded on NEIS, mitte minus, ja mu variant on leida inimene, kes märkab teisi - mitte olla vajatud inimese poolt, kes ei märka, sest see ei märka nagunii.
 Ma ei leia seda inimest.
 Aga ometi loodan, et leiaks =P Sest ma olen uskumatult lollilt arutult mõttetult kõigi kogemuste vastaselt ikka lootusrikas.
 Sest ma pole endale veel tundeisse võtnud, et normaalse inimese elu ei ole mulle ette nähtud, sest ma lihtsalt ei ole normaalne. 


    15 kommentaari:       

 
 

 


neljapäev, 5. detsember 2019



    
Argipäevane, mis läheb üle aastakokkuvõtteks 



Kanasüdamed on niii head!
 Ja siis sööb mu poeg kõik nad ära ja jätab mulle kastme ja riisi.
 Mis on ka head, aga mitte niiiiiiiiiii.
 Oh. Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu tahaksin! (Kuigi tegelt Poeglapse armastusega võib rahule jääda. Lihtsalt kanasüdamed olid ahvatlevad ja need 5 tükki, mis ma juba sõin, maitsesid oivaliselt. Ma valmistan neid ka suht hästi.)

 Tütarlaps on ikka haige. Peaaegu ... ei, vist ongi kuu aega juba? Minu oletus on, et tal on enda ülekoormamise ja stressi tõttu paranemine väga aeglustatud, ent tema klassijuhataja on mulle juba kaks korda helistanud ja teinud hämaraid vihjeid võimalikule vähile ja et haiglauuringud, mis see perearst ka.
 Ma ei muretse ikka. Aga noh. Vbla peaks?
 Ei, ei muretse. Olen ainult pahane, et mulle peale käiakse soovitusega rohkem muretseda. Pfff!
 Aga noh. Mul niigi on hädisevõitu olla ja siis see ka.

 Mida ma teen, kui on tunne, et tahaks pai ja nunnutamist saada?
 Mhmh, hakkan seda ära teenima. Kuigi seekord ÜTLESIN oma pojale, et ma tahaks pai ja nunnutamist, kui läksin ja lugesin talle ette ja soojendasin ja viisin arvuti kõrvale glögi ja viskasin veits ta prügi ära. Ja tema viis osad mustad nõud köögi kraanikaussi ja krõhvitses mu pead - kuigi ütles, et eelmine glögi, mille ostsin, oli parem.
 Krt, oleks vist pidanud talle rõhutama, et näe, mina tõin selle sulle arvuti kõrvale suure kruusiga, mitte ei lasknud sul endal kööki järele minna nagu tavaliselt! Sest ta ignoreeris mu lahkust.
 Oot, ma siis lähen ja takkajärgi vähemalt nõuan tähelepanu!

 Tegelt on nii, et kuigi ma kogu aeg visklen end vee alt välja ning jaksan jälle, sest on vaja või vähemalt, kuna "hirmsasti tahan"(ja kuna ma saan konkreetselt rõõmsamaks, kui teistel on minu tegudest hea, kipun väga tegema nii, et keegi naerataks, nii et ma hirmsasti tahan teha nii, et minu peale rõõmustataks), on see päris raske aasta olnud.
 Jaa, jõulud pole veel läbigi, aastasse võib veel mõni tore asi mahtuda - näiteks võiksin ju raha saada ka muud teed pidi kui töövõime(tus)toetust ja teie annetusi - aga üle 11 kuu on siiski selja taga. Ja noh:

 Ei olnud kerge aasta.

 "Kuigi sa proovid olla hea" ilmus ja siis ei saanud üldse nii palju tähelepanu ega kiita, kui mulle meeldinud oleks. Mind lohutab vähe, et turustamise viga. Minu kallis raamat sedasi vähearmastatud!
 Poja toas sai tehtud seinad (need said tehtud) ja siis oli jama põrandaga, mida muudkui pandi ja pandi ja tegelikult pole siiamaani päris pandud (seina lähedalt on ribake puudu, mille jaoks lippe saagida tulnuks.)
 Jamad K.ga. Minu interpretatsioon: ta ei armasta mind. Ega mind pole lihtne armastada mõnel, aga kui kedagi armastad, tahad ju teha seda, mida tema tahab? Eriti kui see on ainult rääkimine???
 Tema interpretatsioon: ma armastan sind küll, aga ei taha teha, nagu sa tahad. Eriti kui see on rääkimine.
 Phmt läks nagu peaaegu alati: ma leidsin, et mind ei armastata ja tegin suhtele lõpu. Et suhet ei ole, kui pole paar oldud?
 Pff, seksi ületähtsustajad sellised!
 Vaid vähesed armastavad mind nii, et ma seda ka TUNNEN.
 Kirjutasime temaga koos juttu ja lõpuks kirjutasin mina sellest 5/6 vähemalt ja selle asemel, et öelda: "Ülihea!" on ta: "Ma ikka tahaks sealt ja sealt ümber teha". (Mitte et ta teeks, ta niisama nuriseb.) (Kuigi minu arust tuli see jutt hea.)
 Tallitöö. Seda ei ole vaja kommenteerida.
 Sain teada, et pean välja kolima. Seda ka mitte.
 Raha muudkui ei olnud ja ei olnud. Seda ammugi mitte.

 Hästi olid need asjad, mis ikka on (mu lapsed on imelised, Totoro on imeline ja Korpus on imeline). Ujuda oli hea, Keila jõgi on nii tore. One Piece'i uued episoodid tulid nii aeglaselt, et vaatan uuesti vanu üle. Olen kuskil 220 juures hetkel ja need on head.
 Aga uutest asjadest ... "Vanaema saatis mu ütlema, et ta palub vabandust". Oivaline raamat, tegi terve aasta paremaks.
 Seda ma pojale ette loengi.

 Kogu aeg väsinud, vähe eredaid rõõme (välja arvatud et mu lapsed ja Totoro on NII LAHEDAD), raske, raske, raske.
 Ja ometi on mul teist, lugupeetavad, nii palju rõõmu olnud, te olete asjad mulle kergemaks teinud ning andnud märke, et ikkagi hoolite minust ju. Aitäh! Ja lisaks on päris hirmus mõelda, mismoodi veel muidu olnud oleks.
 Sest isegi nii on alailma võitlus. Milline eluviis (võitlen päeva algusest lõpuni läbi, saan Kõik Tehtud, jee, ja homme jälle sama) on üleni koomiline arvestades, et ma ju teoorias olen pehmuse ja minnalaskmise poolt.
 Aga isegi ühiskonna meelest pehme ja minnalaskev elustiil (0 kellast kellani tööd!) on minu jaoks katkematu võitlus ja vahel on see nii kurb.
 Kas ei võiks minna hästi lihtsalt iseenesest? Miks ma pean võitlema, et ninasõõrmedki vee peal püsiksid? Ja põhiküsimus: "Kui Kõik ei ela sellist elu, kuidas nad siis elavad?! Miks neil on kerge ja mul nii raske? Aa, et sisemus on igal ju omamoodi ja minu oma on minu oma? Aga ma ikkagi ei saa aru, miks ja kuidas teistele on olemas need "läks lihtsalt hästi" ja mulle ainult "tegin rämedalt tööd ja käisin peale ja peale pärast viiendat äraütlemislitakat tuli viimaks üks soosiv vastus ka ja see ongi minu maailmas hästiminek".
 Nagu - nüüd tsiteerin rahuga Helvi Jürissoni: ""Miski siin ei klapi," hüüdis vana mäger."
 Või mult nõuabki tööd see, mis Kõigil (mis ei tähenda kõiki, on ju) tuleb välja kergelt ja muuseas? Minu jaoks ONGI töö see, mis üldiselt inimeste jaoks on "no juhtus"?

 Aga mingis osas olen ikkagi hea ka. Nt emana, eks ole.

 Kuigi oma tita ei ole mitte lähemal, vaid KAUGEMAL selle aastaga. Ehk kunstlik viljastamine on mul rahandusliku olukorra tõttu mängust väljas ja enam pole last kelleltki küsidagi mitte. Paarissuhe näib üldse võimatuna, sest olgem ausad: mehi, keda ma tunnen, tahaks, kes vallalised on ja läbi küsimata, et kle, sa muga deitida ei tahaks v? ei tule ühtegi meelde.
 Ok, mõned ilmselt on, aga ma ei tunne neid niigi hästi, et üldse teada, on nad vallalised või mitte.

 Huvitav, kas see on mul esimene kord üldse tunnistada, et kehv aasta on olnud?
 Ja kas võib loota, et järgmine tuleb parem, sest ma nii avameelselt tõden, et on, jah, sitasti läinud?

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: lapsed, muusikad, söök, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





teisipäev, 3. detsember 2019



    
Elegantsused 



Viimasel ajal (loe: umbes kuu) on mind tabanud absurdne vanainimesehäda: ma kipun "euro" asemel "kroon" mõtlema. Isegi mitte ütlema - ma rahast nii palju ei räägi. Aga pea sees on muudkui kroonid.
 Nagu ... oleks ma veel mõni pensionär! Või oleks see krooni euroks muutumine hiljuti juhtunud asi! Ei.
 Aga no mulle jõudis vist nüüd kohale. Või midagi.

 Seekord oli mul homoseksualismi-teemaline unenägu. Kus üritasin kõigile tuttavatele selgeks teha, miks on oluline avalikult aktsepteerida, kuid neist parem osa ignoreeris teemat ja halvem osa kinnitas mulle, et mis hälbest poputada, ja põhiliselt tegelesid nad kõik jahi organiseerimisega. Kellele jahti pidama hakatakse, jäi unenäos ebaselgeks, aga igatahes olid mängus kuldsed mittehelisevad jõuluehe-kellukesed ja kard. Ja kaks koera ka, kellega ma sain oivaliselt läbi.  Neist ühe nimi oli peaaegu Pontšo (mu eksämma 7 aastat surnud koera nimi), aga lõpuks selgus, et siiski Pontsu, ja ta nägi välja nagu ketikoer mu väga ammuses Tartu kodus, kus ühes puumajas oli 10 korterit, neist minu oma 10. See kujutas endast kööktuba wc-ga koridoris. Vets oli täiesti viisakas ja veega.
 Too koer omakorda nägi välja nagu natuke suurem, kõrgejalgsem ja raevukam Totoro, kelle karvastikus puudub oranž.
Kui esimest korda seal käisime (päriselt, mitte unes), läks mu pisike õde vanuses kaks aastat koera ketiulatusse talle pai tegema ja ma ei arvanud et ei tohiks. Koer oli ka sõbralik, niutsus ja rõõmustas ja ma ei saanud aru, KUI hästi läks, kuni järgmisel korral (üksi) sinna minnes koer jälle niutsus ja saba liputas ja alles kui talle peaaegu ketiulatusse jõudsin oma väljasirutatud käe ja naeratusega, muutus äkki raevukalt lõrisevaks koletiseks suurte hammastega. Põrkasin tagasi ning olin edaspidi tema osas ettevaatlik, mis ei takistanud ta perenaist kord, kui tulin puid toomast, süli halge täis, ja koerale sõbralikult laususin: "No mis sa haugud mu peale?" oma korterist välja kargamast ja minu peale lõugamast: "Mis koer ei või enam võõraste peale haukuda ka, jah?!"
 Vastasin (mõnevõrra kohkunult, aga peamiselt hämminguga), et no nüüdseks ta võiks minuga ju juba harjunud olla. Mispeale koeraperenaine lõrises: "Igasugustega harjuda ta ei tahagi!" ja kadus raevukalt oma korteri ukse taha.
 Ta ikka jälestas mind täiega. Ilmnes ka edaspidi. Siiamaale ma ei tea, miks - vbla olin liiga nägus ta jaoks või midagi? Tema ise ja ta teismeline tütar oli mõlemad suht raskekaalulised ja ema ka punasenäoline, mingist enda ilusana esitlemisest polnud juttugi. Nad kandsid peamiselt meeste T-särke ja karvase kraega ebamäärase kujuga jopesid.

 Muide, ma leidsin Totoro värvuse kirjeldamiseks hea võimaluse: ta on nagu natuke kõrbema läinud pannkook värvilt.

 Muidu: tegin stiiliotsuse. Mul on vaja outfiti, mis on valge, aga lilla vesti ja kübaraga. Ma arvan, see oleks hea asi, mida omada, sest:




 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, tibinlusus, uned ja unelmad, vanainimese heietused  

 


pühapäev, 1. detsember 2019



   
Kudend pühapäev 



Kuulsin rongis pealt juttu, mida üks naine telefoni rääkis.
"... ma olin nii vihane, nii vihane, et nutt tuli kurku! Inimene sureb sõidu pealt ära ja mina saan sõimata!"

Hiljem rääkis ta veel pädeval toonil mingitest raamatupidamisasjadest, kuidas nüüd on "e-arve", mis EI ole PDF, mis tuleb mailile, vaid mingi eraldi asi, kuidas vabatahtlikud aitavad kedageid, tundus et nt vanureid kodudes, ja kuidas toimetulekutoetusega ära elada ja kuidas ning kui palju umbes seda saab.
Aga ka inimene, kes on tegev hooldusalal, ei tohiks kuidagi sõimata saada, et keegi teine ära sureb. Ka kiirabitöötaja ei tohiks.
KEEGI ei tohiks, kui ta otse tapja pole!

Totoro eelmisest karvaajamisest on mul meeles, et see kestis kohutavalt kaua. Niii kaua, et ma mõtlesin täiesti tõsiselt, et vbla see ongi normaalsus ja koertega majapidamises on kogu aeg nii palju karvu.
 Seekord on möödunud umbes poolteist nädalat. Või siis kaks. Mingeid märke karvauputuse raugemisest ei ole. Ma katkun kogu aeg talt karvu ja prügikastid on neid täis, tolmuimeja tolmukotist ei tasu rääkidagi, õues on igal pool karvaseid mälestusi sellest, et Totoro on seal käinud ja IKKAGI on ka kõik põrandad karvased ja kuigi ma harjan oma mantlit pidevalt, on too nagu üits karvapundar.
 Ma ei ole VÄGA häiritud, kuigi natuke siiski.
 Kui suveeelne karvaajamine läbi sai, mõtlesin, et ok, ei saa ju olla, et uus tuleb kohe peale? Ei, loogiline, kevadel-suve algupoolel aetakse paks karv maha, aga mida seal enne talve veel maha ajada on? Siis kasvab ju juurde, legend, et karva aetakse kaks korda aastas on vist mingi ... jäneste pealt tulnud või midagi.
 Noh, nüüd tean kogemuse pealt, et kaks korda aastas on tõsi. Aga ikkagi ajab see mind segadusse. Sest karvad ju kasvavad ka, ei teki maagiliselt plaks! koera peale, nii et iga kord peale suvekarva mahaaajamist ja talvekarva (ilmselt tuleb siis samas nääpsust rohkem karvakesi?)  veel-mitte-täis kasvamist peaks koer ju suhteliselt kiilas olema?
 Aga mitte ainult Totoro pole kogu aeg karvane loom, vaid üldse tänaval ma pole kuidagi kiilaid koeri näinud.

 Guugeldus ... tamditamm, koerte karvahooldus, mida teha, kui koer ajab lõputult karva --- ja huskyde lehelt leidsin: "Karvavahetuse periood kestab tavaliselt kolm kuni kuus nädalat, uus karv kasvab asemele järgmise kolme-nelja kuu jooksul."
 Et siis ... Totoro ajab karva novembri keskelt detsembri lõpuni ja siis on uus soe karv on tal seljas märtsi lõpus või lausa aprillis? Kas natuke hilja ei ole või?
 Miski siin ei klapi, ütles vana mäger.
 Oot, ma tsiteerisin pedofiili praegu? Ok, tsiteerisin, aga ühtlasi rõhutan, et pedofiila on andestamatu.
 Veel hullem tabu kui suitsetamine.

 Üldiselt valutas mul pea tavalise "vähe und => tavaline peavalu = valukeskuse ärritumine => migreeen" süsteemi järgi, kusjuures vähe und oli jälle lihtsalt keha "eideke, söö midagi!" nõudmine, mida mina ei kuulanud esimesed kaks tundi (öösel ja väga vara hommikul), sest olin nii väsinud, ei jaksanud end jälle üles vedada.
 2 tunni pärast loobusin. Tõusin üles, laadisin alla Thor Ragnaröki, vaatasin Aliexpressist valgeid haaremipükse ja sõin ühe hurmaa. Kella viie ajal hommikul siis uinusin viimaks mõnusalt.
 Krt, ÜHEST HURMAAST aitas! Organismil on ikka väga konkreetsed soovid! Kui on "süüa vaja!", siis on süüa vaja, aga mitte kohutavat kogust, vaid natuke.
 Oo, söök. Söö ikka vähem, on parem, kas jah?
 Mu ema on vist praegu kergem kui mina. Ta ütles, et kaalus alla 75 üle teab mis aja. Ma ei ole kaks kuud kaalunud end, aga riiete sobimise järgi küll ei ütleks, et alla olen võtnud.
 Pigem juurde. Aga noh: kas ma olin kõhnana õnnelikum? Ei? Mida seal kahetseda siis?

 Niih, lõunauni magatud, peavalu lahkus.
 Jee.
 Väga kudenud tunne.
 Mitte nii jee, aga no paratamatu.

 Kuna nüüd on detsember ja vaikselt jõuluaeg ja täna esimene advent (millega seoses hakkasid meil taas päkapikud käima), meenutan ettevaatlikult teile oma korterilaenukorjandust. Et noh. Kui keegi peaks tahtma mulle midagi jõuludeks kinkida, siis seekord ma võtaks raha. Praegu on kontol EE921010011838960223 1192 eurot ja 59 senti.
 On küll veits piinlik sedasi küsida. Ei jääks ma lageda taeva alla, saaksin sotsiaalkorterisse ikka ju. Aga samas - kui on inimesi, kes TAHAVAD mind aitada, kes ei jää seepärast ise nälga ja paljaks, siis mulle meeldiks ikka küll hirmsasti.
Iga päev kontrollin ka kulka portaali, et ehk saan loomestipendiumi, ja kirjutan juttu edasi ning olemasolev raamatukäsikiri on Varrakus sees. Krista Kaer ütles, et nad loevad.
Kuigi see viimane äratab mus kerget õudu. Raske, raske on end hindamiseks välja panna, sest võidakse vabalt otsustada, et nõup, pole piisavalt hea. 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, keha, koerus, proosalaulik  

 


reede, 29. november 2019



    
Aeg töötab igaühe jaoks omal moel 



On päris kummaline, kuidas ma tajun ajas erinevaid rütme, kõiki üheaegselt ning mitte ühte ja ainukest iseendast-lähtuvat aega, vaid paljusid korraga. Näiteks kui te vaatate siia kõrvale, paremale poole, siis on seal näha blogid, mida loen, ja kui hiljuti on tulnud uus postitus. Ja ma olen harjunud, et kus on iga nädal uus, seal vaatan kümme päeva pärast eelmist juba ootusrikkalt "nii ammu pole uut postitust olnud, äkki täna?" ja kus kord kuus, hakkan sedasi rahutult vaatama kahe kuu möödudes.
 Rääkimata nendest, kus läheb kuid ja kuid mööda ja mul tekib rahutus hinge, kui pool aastat möödas ja ikka ei.
 Aga kui on vaikus olnud juba sellele võrgupäevikule ka kohatult pikka aega, muutun veidi närviliseks. Või ei, närviline pole õige sõna. Aga ma TUNNEN kogu aeg taustal natuke "noh, kas saab juba" värki. See on lihtsalt taustal, aga naljakas tuvastada.

 Mu poeg on viimaks leidnud magamisrütmi, mis laseb tal koolis käia, iga päev suremata, ja mina imestan, kuidas ma ise selle peale ei tulnud. Loogiline ju.
 Ta tõuseb umbes kell 1-2 öösel, teeb oma asju, õpib, mängib arvutis, sööb, elab. Siis läheb kella 8.15 kooli. Ja peale koolipäeva koju jõudes sööb ja tiksub veel umbes tunni, ja läheb siis magama.
 Nii tore. Nii lihtne ja loogiline. Aga oi! kui palju kulus aega, et see rütm leida!

 Mu tütrel on täna jälle playbox. Loomulikult ma lähen, seekord koos pojaga ja mu ema tuleb ka ja vbla isegi tütre ... eee ... kuidas selle kohta öelda? Noorusarmastus?
 Ma ei tea, mis faasis nende suhe on ja kuidas nad seda nimetavad jms, aga nii ilus poiss!
 Mida, muidugi löön end täna üles! Esmakohtumine niivõrd-kuivõrd väimehega!
 Ossa, ja ma saan olla ämm!!!!
 Natukene aega ühe inimese jaoks.
 Ilmselt ei ole ma väga kuri ämm. Aga imelik küll.
 Tema on normaalsest perest normaalne hilisteismeline. Natuke jube - normaalsed inimesed ongi olemas või??? Aga et ta nii kena on, teeb palju heaks.



Põrsanäoline Britney
 Hei, hiljem läks ilusaks!
 Ma ei mõnita teda, 
 otsin ilu seaduspärasid!
 Tina Turner sai 80.
 Huvitav, et seitsekümmend-midagi-ealise Anna-Mae/Tina ma suutsin vabalt omaks võtta. kuid 80 on hämmastav. See on ajatu naise siiski ajaliseks muutumine? Või vastupidi, eriti ajatuks saamine, mida maksab 80 turnerirahas? Ta poeg tappis enda ära, tal oli vähk ja neerud nii haiged, et mõtles enda eutaneerimisele, aga ikka elab, ikka särab ja 80 ta küll välja ei näe.
 Aa, välimus on ikka tähtis või?
 Nooojah ... olen jah nii pealispindne. Aga kuna minu vaates on välimus peamiselt hoiak ja 30% vbla muu, keeldun tunnistamast, et tegelikult halvasti oleks.
 Hoiak, hoiak on põhiline!
 Aga siiski mitte kõik, eks ole. Inimesed, kes ise ei tea, kui kaunid nad on, on vahel täiesti südantmurdvalt imelised vaadata.

 Nõup, ma ikka veel ei tea, mis värk selle iluga on.

 "Ise seda teadmata ilus" ja "ühiskondlikult ilusaks tunnistatud" ei pruugi mu jaoks üldse ühtida (noort Britney Spearsi pidasin konkreetselt põrsanäoliseks ja natsa inetuks, hiljem hakkkas ta mulle alles meeldima ja ilus paistma), ent minu pilgule on kaalukad nii hajameelne kogemata-ilu kui eneseteadlikkusest tulenev "minge ise persse, kui te mu ilu ei näe!"-ilu.
 Aga mis mulle üldse ei tööta: "Arvake, et ma olen ilus, ma ju pingutan, et meeldida!"
 Selle peale lülitun ma kohe välja, mulle nii-üldse-ei-meeldi. Ja ei saa aru inimestest, kelle meelest on ilusad lühikeste juustega tumedates mittemidagiütlevates ülikondades noored mehed ja pikkades liibuvates kleitides, silmatorkamatu, aga olemasoleva meigiga pikajuukselised noored naised. Minu reaktsioon nendele on väga varasest noorusest peale (ütleme, olin 11?) olnud: "Sa saaksid nii vähese vaevaga ilus (=cool) olla, aga valid olla igav, tuim ja isikupäratu? MIKS?!"

 Ja ma siiamaani vaatan nii. Nüüd olen vanem ja targem ja mu tuttavad ka, aga 10 aasta eest oli mul konkreetselt "sa võiksid nii ilus olla, kui ainult tahaksid!" ja siiras arusaamatus "ma lihtsalt ei ole ilus"-tüüpide osas.
 Isaste ja emaste tüüpide ühtviisi.
 Võiks mõne ilusa cooli naise pildi ka panna ...



Siit 
Ilus noor naine

Vbla on minu häda ilu suhtes olnud, et ma üritasin olla MÕLEMAT (nii ise seda teadmata ilus kui ilus hoiakuga, vt pilti, tal suht tuleb välja) ja pudenesin kahe tooli vahele maha? 

Vbla ...
 ... ja siis aja möödudes on viimaks paika loksunud, et mõttetu on üritada ise-seda-teadmata-d, kui ma samas võin nii palju väiksema vaeva ja suure sisemise aplombiga teha teist. 

Mis on sama hea mu enda jaoks ja miks, miks ma üritasin mõlemat korraga ...?
 Sest ma olin noor ja loll. Jumala kaua olin noor ja loll. Aga nüüd olen igatahes targem!
 Täiega targem. Läks pool lehekülge ja sain aru, mis värk selle iluga on, näiteks =P 




Maailm on lihtne, kui teda lihtsana vaadelda.



    26 kommentaari:       

 
 Labels: 7 surmapattu, emake maa ja tema imed, eneseupitus, lapsed  

 


esmaspäev, 25. november 2019



   
Niuviu 



Vahepeal oli jube hea olla. Mõtlesin, et ooo! Nii hea! Imeline! Terveks on nii lahe saada!
 Eile oli natuke veider, aga mitte paha. Panin selle hilise ööni mängitud civi süüks.
 Ja siis on täna.
 Mingi hommik on alles, aga ma vihkan niivõrd kõike, et hakkasin mõttes Rentsi posti kommenteerinud Liisile juba vastust koostama ja alles kui taipasin, KUI kuri see oli, aborteerisin kogu idee.
 Kui ma hakkaksin teile rääkima, kui viltu mul veab ja kui paha elu on ja poeg oli ärkvel, aga ei läinud koeraga õue ja mina ei saanud niutsumise tõttu magada ja K. võttis mu "ole vähemalt vait" üleskutset tõsiselt ja nüüd suhtleb mu pojaga ja no selle raames käib siiski vahepeal ka külas (nt oli vaja poeg Hypertownile viia), kuid ikka minuga ei Räägi, te imestaksite end pooleks, KUI kerge mu elu peab olema, et need asjad probleemidena näivad.

 Lihtsalt mina imestuksin ka pooleks, kui mul parajasti nii rõve enesetunne ei oleks, et väike müks nihutab murtud kondi natuke paigast ja mingepekki kui paha.
 Õige, unenäod olid ka pingsad (mitte halvad, ent PINGSAD) ja ma ei tea, kas ma magasin selle peal või mis, aga parema käe väike sõrm valutab tugevalt, kui tolle parema käega midagi teha üritan. Nt tassi hoida.
 Õnneks hoiangi enamasti vasemas käes. See on palju parem tassihoidmiskäsi.
 Aga näiteks mantlit selga pannes teeb ka haiget.  (Mantli panin selga mitte koeraga õues käimiseks, Poeglaps ikka viimaks läks, kui mina lisaks Totorole peale käisin, vaid mul on toas külm ja kampsun ei ajanud külma minema.)

 Täiega on tunne, et keegi ei armasta mind (vaid vähesed armastavad mind nii, nagu ma tahan) ja mida ma üldse ja miks ma üldse jne.
 Keegi teeb alati paremini kui mina, eks ole. Et ta ei tee nii, nagu teeksin mina? AGA TA TEEB JU PAREMINI!
 Oh, niu ja viu ja hädin.

 Hambad ka valutavad. Kui hambaarst tahab teie hammastelt kattu või "biokilet" eemaldada, ärge lubage. Ta kavatseb te hambaid keerleva traatharjaga pesta ja kui need enne olid pisut tundlikud, ei saa te pärast isegi õuna süüa, ilma et tunda annaks.
 Või mis krdi "õuna süüa". Ma pole täna ühtegi õuna söönud, nad tuikavad LIHTSALT NIISAMA.
 Miks seda üldse tehakse?! Aia!
 Oma pingsates unenägudes nägin muuhulgas, et mu üks tarkusehammas oli lagunenud ja teises (selles, mille hambaarst kinni plommis tegelikkuses) oli auk taas lahti läinud, aga tänu puurimisele kaks korda suurem ja sinna sai keeleotsa pista, kui tahtmist.

 Kusjuures eile käis üks mu lemmiksõpradest perega mu juures katri jooksmas ja neil on nii nunnu eeskava, mu tütar sai (seekord oma klassi teatritrupiga) grand prix ja selle hilisesse öösse viinud civilizationi ma ka võitsin kogemata. S.t. teadsin küll, et läheb hästi, aga ma lõpetasin oma käigu ja läksin AI tehtavate käikude ajal kööki kohvi tooma ja tagasi jõudes avastasin, et aa. Vahepeal on saabunud kultuuriline võit. Nojah.
 Ehk siis objektiiivselt ei ole halvasti. On lausa hästi või midagi. Good Omens on ka tore sari. Olen kolmanda episoodi lõpuosas.
 Ja NII RÕVE on olla. NIUVIU!
 Ja külm. Jah, ka mantlis.
 Oot, kraadin. See rõve sisemine külmus koos jubeda meeleoluga peab viitama vähemalt 37.2 palavikule, peab ju?!
 Jaaaaaaaaaaaaaaaa ma olin täiesti täpne. 37.2 ongi.

 Põhimõtteliselt see olekski kõik. Öelge, et ma olen tore inimene ja te olete mõnda mu raamatut lugenud (boonuspunktid, kui see on "kuigi sa proovid olla hea") ja teile isegi meeldis.
 Sest niiiiiii rõve on olla ja tahaksin väga mingit lohutust. 


    21 kommentaari:       

 
 Labels: keha, uned ja unelmad, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 22. november 2019



    
Rongisõit Elronis - või noh, natuke on sellest ka juttu 



Pea veel ainult väga natuke tuikab, aga see-eest on nüüd PÄRIS päevad, veri voolab kupsikusse ja kõhus tundub kõik vale ja veider.
 Külm.
 Väsinud.
 Häda ja viletsus.

 Eile oli ERITI sitt päev. 
 Või no tegelikult ei olnud, sain pojale raamatukogust kohustusliku kirjanduse raamatu, mis igalt poolt välja laenatud - aga no see ei olnud mu kodulinna raamatukogus saada, vaid kaks rongipeatust edasi.  "Näeme veel, Simon", onjo, mis igalt poolt väljas, osutus Urrami teadetel Saue Linnaraamatukogus sees olema. Olgu, kahest eksemplarist üks, aga lugematult palju rohkem, kui teistes kogudes, kuhu jala või rongiga ligi pääsen, ja nõnda läksin järele.
 Võtsin koera kaasa, sest üsna pikk retk jalgsi, ta lonkab veel ainult vaevu ja ta polegi ammu rongiga sõitnud.
 Esiteks ma ei leidnud algul raamatukogu üles, hoolimata eelnevast kaardiuurimisest ja tuvastusest, et kuskil hästi gümnaasiumi juures ta on. Alles küsimise peale mingid noored ütlesid mulle, et see on koolimajas SEES, enne muudkui käisin ümber kooli ja otsisin.
 No pisiasjad, pisiasjad (pea ka tuikas, aga no see haigus, onjo).
 Kui ma viimaks leidsin, oli kõik hea, saingi raamatu. Siis käisin poes (päris valus oli juba, aga no ma kaalutlesin, kas tahan Sauel poes käia või Keilas kojumineku asemel veel poeni kõmpida ja otsustasin, et Saue võidab pika puuga.)

 Siis tampisin rongijaama tagasi. Rongini oli 14 minutit ja jaama kõrval tühi heina täis suur plats, mitte isegi põld.
 No läksin sinna ja lasin Totoro rihmast lahti, sest aega ju oli, plats on HÄSTI suur - ma ei tea, 300 meetrit korda 700 või midagi - ja mul olid juurdekutsumisviinerid ka kaasas. Hea ju, kui koer vahepeal joosta saab.
 No ok, lasin koera lahti.
 Siis tuli mul pähe, et tore, ma oma pissihädaga ootan rongi ära jah, aga krt, koeraga kempsu minna on ju keeruline. Rõõm, et Elronis on kempsud, kohe kahanes.
 Jätsin koti maha (sest mu pea valutas ja mis tast kaasa vedada, seal olid rasked asjad nagu 2 l piima, mineraalvesi ja teine mineraalvesi mahlaga Poeglapsele) ja tuiasin kaugemale, kus inimsilmade eest peidus pissida.
 Platsi suur olemise miinus: puud olin kaugel. Mingil hetkel loobusin ja otsustasin, et kõrged kõrrelised varjavad piisavalt.
 Kui tagasi hakkasin minema, läks koer pöördesse.
 Need pubeklusehood praegu.
 Et ta vahel otsustab mu peale haukuda ja lõriseda ja mu ümber karata, sest ta omast arust on juba nii suur ja ilus, et võiks karja juhtima hakata. On ilge jama teda kätte saada ja maha suruda (ma konkreetselt surun siis maha ehk panen koera pikali, neli käppa õhus) ja ajasin nõnda teda taga. Mina ei saa ju parema käega mitte krdi midagi kätte, tema hüples, lõrises ja haukus ja mina sõimasin vastu, samas mu pea valutas, ma ei saanud teda kätte, niuviu.
 Viimaks sain. Ta on kinnisaamise järel väga taltsas, phmt pöörab ise selili.
 Ok, karjajuhi-positsiooni-kindlustamise-protseduurid tehtud, kell ka palju, lasen koera lahti, tagasi koti juurde, hakkame perroonile minema - ja siis ma taipan, et rihma pole. Olen selle kuskil maha pannud, ent millal? Kuhu?
 Laseme selle rongi mööda, otsin rihma. Kaugel see ju olla ei saa!
 Otsisin rihma.
 Rong läks, mina otsisin rihma.
 Otsisin veel rihma.
 Mingil hetkel otsustasin, et olgu, rihm on kadunud, aga suukorv vähemalt kaasas ja kõlbulik. Võtsin selle kotist välja, mõtlesin, et kodus on õnneks üks pooleks läinud ja siis kokkusõlmitud rihm ootamas, elame ära, kuni saan jälle piisavalt raha, et uus rihm osta.
 Aga peaks Poeglapse selle kokkusõlmituga vastu kutsuma, sest kaelarihmast hoides kõike maad Keila rongijaamast koduni on päris raske käia - seda enam, et perroonil uut rongi vaadates ma juba hoidsin Totorot kaelarihmast ja juba olin väsinud.
 Noh, uue rongini oli 16 minutit nüüd (ma osa aega otsisin enne rihma, rongivahed on ikka suuremad kui veerand tundi enamasti).
 Lähme tagasi sinna platsile, sest ma ei jaksa koeral kaelarihmast hoida nii kaua ja helistamise ajal jooksku ta vabalt siis.
 Läksime. Hakkas juba pimedaks minema, aga no ma mõtlesin loogiliselt, et see rihm ju PEAB seal kuskil olema, äkki ikka leian?
 Ja leidsingi
 See oli sealpool, kuhu koti jätsin, mitte sealpool, kus pissimas käisin.
 Ok.
 Jee, rihm!
 Siis vaatasin kotti, et suukorvi võtta.
 Ja krt.
 SEDA ei olnud enam.
 Meenus, et olin ta kotist välja võtnud, aga käes ta mul polnud, pea valutas, oli pime ja rong hakkas ka paistma.
 Pohhui.
 Lähme siis suukorvita.


 Rents JUST jagas seda ning ma sealt avastasingi - kuid antud sketš on just praegu nii sobiv, et ei saa omalt poolt jagamata jätta.

 Olgu, tagasi teemasse: mul on valus ja paha, jookseme rongi peale, suukorvi ei ole, niu, halb.
 Aga mina vähemalt ei saanud rongis piletimüüja käest pahandada.
 Vedas. Seal on osad piletimüüjad toredad - ja osad ei ole. Mulle sattus tore seekord.
 Oli sõbralik ja üldse seda suukorviasja ei maininud.

 Täna on vähem halb ja valus, mensesest hoolimata, aga vahepeal ikka. Kana küpseb ahjus (odav  söök, mis pojale ka sobib), too poeg, haige, magab ja kurat, no ei ole hea mul olla. 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: keha, kehaeritised, koerus  

 


teisipäev, 19. november 2019



   
Perekondlik haigestumine 



Loen kolmandat korda järjest raamatut "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust". Seekord oma pojale (lastele, eile oli tütar samuti külas) ette.
 Ja noh.
 See on nii minu raamat, et ajab naeratama isegi mõttest endale.
 Ma jätan isegi vetsu ukse enamasti lahti, kui arvan, et keegi vetsust mööda ei tule, ja kui Poeglaps ikkagi tuleb, on ta: "Millal sa õpid, et uks on vetsul selleks, et ta kinni panna?!"
 Muudest paralleelidest erinevate tegelastega rääkimata.

 Mul on nii tore lugeda ja saada kinnitatud oma veendumuses, et kõik ei suuda kõike - aga üksteist aidates tuleb kokku täius.
 + selles, et võib küll teistele mitte meeldida ja ikka lahe olla.
 Tõsi, mul ei ole tervet hiiglaslikku oma maja. See on nagu ... miinus. Te aitate mind küll korterilaenu sissemakseks raha kokku saada, aga ma juba mõtlen, et kas ikka saame ja kas ma laenu saan ja kes mu lähedastest oleks nõus aitama ja saaks laenu, kui mina ei saa jne. Aga siiski! Koos ollakse tugevad!

 Meil on perekondlikult miski halb haigus. Selline haigus, et kõik selle saanud on nagu minad ja mina ise veel eriti hädine (ja agressiivne, sest kui ma parajasti ei ole leebe ja lahke, olen warrior ning kui ma olen haige, ei jaksa enam leebe ja lahke olla), sest pea käib ringi (mul käib ROHKEM ringi), midagi ei jaksa, vaiksed valud siin ja seal alailma (kõhus iga päev selline tunne, nagu oleksid päevad - mitte valusad ja hirmsad päevad, aga no TUNDA ON, pea tuikab, õlad valutavad, jalad valutavad) ja karmusetaluvus on madal, aga no kuna inimene on väsinud ja nõrk ja plahvatusohtlik, karmuse esilekutsumisvõime teiste seest kõrge.
 Eip, ma ei palu vabandust. (Ei, epp ja kaur ja notsu, ma ei räägi siin toimunust, meie ju läksime kõik rõõmsalt ja sõbralikult laiali, eks? Kuigi see on veider pikk haigus ja mul on ta küljes olnud juba nädala.)
 Tunne, et inimesed on üle ootuste juhmid, on tagasi ja raevukas. Aga samas ma TEAN, et see segab mind siis, kui haige olen. Kui pilt on ees ja jalad kindlalt maas, tean rahuga, et inimesed on erinevad ja vahel üle ootuste rumalad ja nii lihtsalt on. Ei ole minu asi maailma ära parandada. Kõik toimib ja mu rinnaga vastaste laskeava kinnikatmine  tapab ainult mu enda, aga keegi teine sellest õnnelikumaks ei saa.
 Aga kui ma olen haige: ohhohhoo, jajah. Jajah!

 Et perekondlik haigeolemine oleks ikka PÄRISELT perekondlik, lõhkus Totoro oma käpa ära.
 Kirjutasin sellest tol päeval mõned salmid ja kuna need olid 100% dokumentaalsed, siis palun, siin on info:

 Kaks koera kohtusid kesk sügisest parkmetsa.
 Üks retriiver ja teine puhta krants.
 Nad tundsid üksteist ennegi,
 ei keegi üllatunud, et nad
 hullunult rõõmustasid, mäng ja lust ja tants.

 Soe tugev tuul küll möllas ümber nende,
 tõstis lehti närbunuid,
 omanikel leebe jutt,
 ei koerad märgand miskit muud,
 vaid rõõm ja ind neis tunded,
 kuni viimaks lahku mindi,
 väsimus ning kojurutt.

 Alles kodus krantsi omanik märkama sai
 põrandal veriseid jälgi.
 Oh, kuidas siis nii juhtus,
 te tramburai
 keskel haavade märkaminegi luhtus?

 No paistis, et luhtuski.
 Loodan: nõnda ei surda.
 Koertel vast siuke haav süütu?
 Sööb rõõmsalt konti, ei niutsu, ei kurda,
 vaid põrandapesu on tüütu.

 No võis olla süütu vigastus, aga kui Totsik lonkas juba kolmandat päeva tugevalt (see otsus tuli mul pühapäeval, mis oli kolmas päev, nii et sündmus pidi niisiis aset leidma neljapäeval, loogika), panin siiski loomaarsti juurde aja kinni. Arst rääkis ka kohe telefoni, et sokk jalga, teibiga ümber, siis ei saa lakkuda (lakkumine ei lase paraneda), ja kuivõrd ta laseb mul seda jalga katsuda, kasvab haav ilmselt puhtalt ja hästi kinni juba, aga tulge üle vaatama ikka.
 Käisime.
 Loomaarst vaatas, ütles, et mhmh, jalavann kaaliumpermanganaadi lahusega, näete, siin on salv ka, ma selle koha pealt ei oleks hakanud õmblema isegi värsket haava, sealt paraneb tegelikult hästi ruttu, kümne päeva pärast on kõik korras, head aega.

 Nüüd mul vähemalt ses osas süda rahulik. Teen Totorole jalavanne pärast õueskäimist lilla veega (maapähklivõi purgis, koera käpp on ju pisike, panen selle veega purki ja ongi jalavann =P ) ning iga päevaga on näha, kuidas haav kinni kasvab. Aga kuigi vigastus ei ole väga suur ega ole ka põletikku, ikkagi on koer sama loid ja uimane nagu me kõik. Peamiselt magab.
 Ma ka peamiselt magaks, kui mul poleks koera, kellega õues käima peab =P
 No ja kui juba nagunii minema peab, käin poes ka.
 Ja koerakrõbuskid on otsas, nii et loomapoes ka.

 ... ja nüüd on mul süda paha (see on ka selle haiguse üks tunnuseid, et vahepeal on kerge iiveldus - aga ei midagi hullu, lihtsalt kerge iiveldus FAKING KAHEL NÄDALAL SUVALISTEL HETKEDEL), pea valus ja käib ringi ja juba kahel korral on olnud: "Ma tõusin püsti, et midagi teha, ent too tõusmine oli nii raske, et unustasin pingutades ära, mida ma teha mõtlesin ja nüüd lihtsalt seisan, sest midagi muud ei jaksa nagunii". 


    31 kommentaari:       

 
 Labels: keha, koerus, luulud, teised raamatud  

 


reede, 15. november 2019



   
Raskused, mõned 



Totoro nüüd on selle "teise pubekaea" peal, millest epp rääkis.
 Mõneti tüütu. Aga ei midagi hullu.
 Eile tiris oma vägevuse näitamiseks välja mingi väga noore puu või väikest kasvu põõsaridva maast, ise lõrisedes. Koos juurtega. Ja kuna ta on aru saanud, et on mõttetu minuga tüli norida, kui ta on rihmas (sest ta kaotab kohe), norib ta nüüd, kui on lahti. Kuna ma ometi ei ole nõme ning ennasthävitav ega teeskle sõbralikkust, et tast siis kinni rabada, olen sunnitud koeraga phmt võitlema, et enda ümber kargav, haukuv ja lõrisev koer kätte saada.
 Eile sain kaks korda. Siis ta veetis natuke aega selili, käpad püsti, mina tema otsas.
 Ta oli vagur ja rõõmus hiljem. Tegelt on ju selge, et kui ta ei tahaks salaja enda sees, et ta kinni võetakse ja paika pannakse, ega ma ei saaks teda kuidagi kätte.

 Aga muidugi on veits tüütu, et igasugused jamad, mis ammu ajalukku jäänud, näiteks rihmast tirimine või inimese peale hüppamine (tema põhiline tülinorimisviis minuga on mulle korraks esikäppadega mantli vastu karata) on tagasi.

 Tõden nukralt, et mõned muudki ajalooliselt ületatud mured on tagasi - aga kuna tunnete lainetena käimine on loomulik ja hetkel on mind tabavad lained "keegi kurat ei taha mu kirjutatut lugeda!" ja "keegi ei mõista ega armasta mind" ja "kui ma ootamatult une pealt ära suren, on teil küll kahju, kuid minul on mõnus, te vajadused ei puuduta mind enam!" siiski väga lauged ja leebed ning ei lükka mind üldse ümber.
 Toimetan oma Raamatut läbi ning vähemalt selle tegevuse AJAL ei mõtle, et kellelegi pole toda kaante-vahel teost vaja. Kes on minu lugejad, on juba võrgupäevikust enamikku lugenud, kes pole, need nagunii ju polegi minu lugejad.

 Juttu võimalikku uude jutukokku pole juba kolm päeva edasi kirjutanud. Aga täna vist tahan jälle. On siuke enesetunne.
 Tegelt ma isegi tean, mis on mu ängipuhangu põhjuseks.
 Vaata, olen hoolega õppinud käsi üles viskama ning ütlema: "Pole minu probleem, vastuta ise!"
 Aga kui on mulle armas inimene, on tema probleem ikka minu probleem samuti. Ja kui ma siis tahan aidata teise probleemi lahendada, kui vaikselt ja pealetükkimatult kogu aeg teen talle asjade ettevõtmist kergemaks, aga ta ikka ei võta, mul tuleb ahastus.
 Sest korjasin selle probleemi natuke oma vastutuseks, natukene endagi lahendada, aga ei saa kõike ise ära teha ning samas ei saa ka teist kontrollida ja teda sundida (peaasjalikult seepärast, et ma ju ei taha kedagi sundida, kõige vähem inimesi, kes mulle nii palju korda lähevad, et nende probleemide lahendamisel abiksolemist üritada).
 Ja siis mul on abituse tunne. Sest teen, mis ma teen, otse tema eest ma asju teha ei saa.
 Krt, ei tasu ära, eks? Tegelegu ise oma probleemiga, miks MINA sinna sekkun?! Ise olen loll!

 Vana tõde, ah? Et kui mina inimest armastan, ma tahan teha talle asju kergemaks ja elu mõnusamaks ning muudkui aga teengi. Et saan ise ära kurnatud sellest, panen tähele alles siis, kui asi on väga äärmuslik ning tema samas ei KASUTAGI mu enesesalgamisega tehtut.
 Aga minu enda suunal tehakse lahkusi täiesti sõltumatult minu tegudest kellegi teise probleemide lahendamisel ja enamasti teevad üldse poolvõõrad, mitte need, kelle kätt ma hoian ja muresid kuulan.
 Ei, muidugi armastan ma peaaegu kõiki inimesi ja üritan aidata samuti, aga katki teen enda ikka konkreetsete tuttavate, mitte Ukraina sõdurite pärast.

 Keegi pole mult ju abi palunudki, eks? Keegi ei MÄRKAGI, et ma üritan asju kergelt ja pealetükkimatult lihtsamaks teha, sest see ongi asja mõte, et PEALETÜKKIMATULT ja et keegi tähele ei paneks, et ma teen seda teadlikult.
 Kurat.
 Nüüd saan enda peale vihaseks. Jälle, JÄLLE ma trügin ise sellesse lõksu!!!! 


    45 kommentaari:       

 
 Labels: koerus, loll, ängipuhang  

 


teisipäev, 12. november 2019



    
Armastusest. Taas 



Jälle on empaatiavõime-error mu elus.
 Ma ei saa aru, kuidas oma võimalik, et ma ütlen ja ütlen ja ütlen üle pooleteise aasta ja EILE siis tuli: "Aa, sa tahaksid SEDA v?!"
 Issandjeesusemakemaaappi!!!! Kui pimedad on (paljud) teised inimesed ümbritsejate suhtes? Kuidas nii VÕIMALIK on?!
 Kusjuures ma ei saa isegi endale meenutades päriselt rahuga mõelda: "Ma lihtsalt olen selles eriti hea, mitte et teised oleksid halvad, rahu!", sest alailma ujuvad kuskilt välja: "Aga miks sa arvad, et sa hea oled? Äkki said sellest või tollest valesti aru? Kui edev ja ennastimetelev saab olla?!"

 Aga ma vist ikka olen eriti hea. Sest mulle ei tule meelde mitte ühtegi korda, kui minule oleks sedasi tagasisidet antud. Noh et: "Ma ütlesin ja ütlesin ja ütlesin ja ikka sa ei saanud aru, mismõttes?!"
 On küll asju, millest ma aru ei saanud, aga siis neid ka varjati minu eest hoolikalt. Ja üldiselt ma kipun mõistma. Isegi kui varjatakse.
 Ainult ühel teemal olen pime: et mina meeldin. Seda ma ei suuda päriselt uskuda ja mulle peab alailma kordama ja uusi armastusekinnitusi tooma, et mu arust inimene midagi enamat kui mööduvat korraks-sümpaatiat tunneks.
 Samas: kui alailma mõni kinnitus tuleb, ma ikka usun ka juba.
Edusammud!

 Näiteks saatis mu tütar mulle täna kneedleid.
 Tegelikult ma pole kindel, kas need on ikka kneedlid, sest mul ei õnnestunud kinnitust leida google'ilt, aga no mingid ... imelikust taignast asjad. Aga mitte lihtsalt klimbid, vaid ikka täidisega nagu pirukad. Hakklihaga (enda omad sõin ära), šokolaadiga (2/3 sõin ära) ja üks, mis olevat porgandi-ingveri täidisega, on veel puutumata. Aga ma tunnen end nii armastatuna seepeale =)
 Poeglaps magab, nii et tema omad on veel kõik alles.
 Hämmastav, kui täis sai kõht pärast 2 ja 2/3 vist-kneedli tarbimist.

 Totorol on naljakas mälu. See tähendab, muidugi on mälu hea (ma ei tea,kuidas nad neid loomade mälu katseid tegid, aga ma ei usu, et need väga pädevad on, sest Totsik mäletab väga kaugele ja kõige veidramaid asju, aga üldiselt on hea mäluga tuntud elevandid, varesed ja delfiinid, mitte koerad), aga naljakas ka. Ta tekitab selle pealt traditsioonid ja siis järgib neid - näiteks nuusib ta ikka veel huvitatult seda kohta, kus paari kuu eest siili nägi. Mitte mingi valemiga ei usu ma, et seal veel siili lõhna on, on ka ebatõenäoline, et iga kord, kui sealt mööda käime, on taas mingi uus huvitav lõhn just seal kohas maas, aga ta paistab lootvat, et ehk tuleb siil tagasi ja ta saab viimaks uurida seda põnevat looma, kelle juurest ma ta eemale tõmbasin. (Ei, ma tõesti ei arvanud, et ninatäis okkaid oleks hea asi, millega tegeleda).

 Armastuse ja koera mälu kohta veel:



 Eks ole, 5 nädalat pole tegelikult midagi, aga mulle meeldib see mitteäratundmise draama algul hirmsasti.

 Muidu ma liitusin miski positiiivse ja rahumeelse vanemluse grupiga fb-s, et saada tunnet, kuidas on teisigi, kes oma lastega hästi läbi saavad ja kelle jaoks õnnelik laps on põhieesmärk. Aga ma vist eemaldan end varsti grupist taas, sest tundub, et enamasti on grupiliikmed tegevuses asjadega, mille peale ma tahaks lõuata: "See pole ju oluline, armasta oma last, ära ürita teda aina ümber vormida!" Viiekuune jääb magama ainult süles. Üheksakuune ärkab öö jooksul 3-4 korda, et süüa. 3-aastane ei taha hambaid pesta. Teismelised söövad aina nisujahu ja sealiha, vahel paprika- ja porgandiviile ainult juurde. Laps ärkab öösel nutuga. Kuueaastane ütleb: "Sa oled paha emme!" Laps ei talu müra (ei, ei otsita nippe, kuidas ta ellu vähem müra saada, vaid kuidas teda müraga leppima panna). Teine hoiab kõrvu kinni - mida teha, et ta enam ei hoiaks?
 On asjalikke küsimusi ja muresid ka - et laps on väga kurvameelne pärast teise lapse sündi või kuidas korrutustabelit pähe saada, kui laps ahastab juba sellele mõtlemisegi peale vms. Aga need on vähemus.
 Inimesed ... 


    11 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, koerus, söök  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





laupäev, 9. november 2019



    
Sest ma ju TAHAN 



Telepurgis käidud, hambaarsti juures käidud, vähe magatud seetõttu, ent peavalu migreenitabletiga maha võetud.
 Mõtte juures, kuidas lapse saaks, olen adopteerimise juurde peaaegu kindlaks jäänud (aga sellega on veel veidi aega, näiteks elukohta oleks enne vaja) ja mu poja käed on nii suureks kasvanud, et ta eelmise talve kindad ei lähe talle enam kätte.
 Õnneks leidsin kuskilt kaks voodriga meestekinnast eelmisel aastal ja oli selline koht, et tõin koju, mitte ei lootnud, et kaotaja nad aiaposti otsast hiljem ise üle leiab. Nii et tal on nüüd kindad ootamas, aga siiski.
Nii veider!
 Ma panin tähele küll, et ta käed on märgatavalt suuremad kui minu omad, kui talle hommikul seljamassaaže, kõrvamudimisi ja sõrmesikutamisi teen (äratusrituaalid), ent kuidagi ei pannud seda kindakonteksti.


Minu kaunis tütar.
 Ta käis muide paari nädala eest samuti hambaarsti juures.
 Et mu poeg on pea sama pikk kui mina? Aga on ju lühem siiski veel! Et ta jalanumber on selline, et ostan endale jooksutossud ja ta rekvireerib need sujuvalt oma kooli-vahetusjalatsiteks? No aga ikkagi ei ole tal suuremad jalad kui mul! Et ta käed on juba suuremad kui mul? Noh, on, ent ta on ju siiski laps veel, nii et see ei loe.
 Ja nüüd peab meestekindaid kandma. Sest väikesed, mis mulle parajad, enam ei sobi.
 Oo. Lahe.

 Et asjad tasakaalus oleks (te loete kogu aeg lugusid mu pojast, sest temaga ma elan koos, tütrest on kuidagi vähem), saate mu näiust hoopis pildi.
 Neil oli Halloween ja ta käib ju teatriklassis.
Poosepildi panen samuti.

 Seostumatu fakt: avastasin katse-eksituse ja -võrdlusmeetodil, et magus muretainas ehk liivatainas on hoopis maitsvam, kui sinna segada ka sidrunimahla. Ma koguseid ei mõõtnud, aga alla supilusikatäie vist ei tasu panna.
 Nii palju parem tainas tuleb!
 Oeh, seda on tore muidugi teada, aga nüüd tuleb see sidrunimahlata-taignaga tehtud õunakook ära süüa ...
 Ja üldse ei ole enam söömise tunnet. Teen, mis tahan. Ja ma ei taha ju süüa enam!
 Kuigi olen teinud lillkapsasuppi päris kondipuljongiga, kus 1,3 kg konte kees neli tundi, pannil on hiinapärased köögiviljad kanasüdametega, ahjus on ahjuliha, ahjuvormis see õunakook ja mu poeg on oma toas poole kilo sõõrikutega, sest käisin hambaarsti juures Sõõrikukohviku kõrval ja mulle tundus, et midagi peaksin hambaarsti juures käimise eest ju preemiaks saama - näiteks võimaluse sõõrikuid osta.

 Jaa-jaa, ilmselt sain terved hambad ka, aga kuni ei valutanud, seni pole muud vahet tunda, kui et süstikohas on vist verevalum. See on suus, nii et näha pole, aga sinikavalu.
 Kuid ilmselt ma homme rohkem süüa ei tee.

 Natuke on selline tunne, et ei taha üldse midagi teha. Milleks. Kes sest õnnelikumaks saab. Ma ka ei jaksa.
Aga ilmselt on homme jälle parem. Vähem väsimust kahel päeval vähe magamisest.
Kuigi pool viis hommikul (terevisioon) oli päris kombes ärgata tegelikult, sest 9 õhtul sai magama mindud ja kohe jäädud ka. Sest kere veidi haige ja uni seega tema meelest vajalik.
Aga pärast järele magamise katkestas ära koer, sest tahtis õue, ja järgmise poeg, sest tal oli hirmus magusaisu, ja täna pidi hambaarsti juurde minema poole üheks, nii et poeg ärkvele ja natuke istumist ja hommikulillakapsasuppi, magama, pooleteise tunni pärast jälle üles - ja kõik mu rütmid on sassis.

Olen leppinud küll, et olengi alailma-mitte-päris-kogu-aeg-aga-peaaegu väsinud. Ent ikkagi on veider mõelda, et maailm on täis inimesi, kelle jaoks väsimus ei ole tavaseisund ja kes ONGI ALAILMA VÄRSKED.
Kui ma kuidagi saaksin endalt maha selle kombe liiga palju teha, võibolla oleks elu mõnusam?
Aga ma tahan ju korterit osta ja veel lapsi (adopteerides ei pea oma viljakate aastate lõppu kurvalt arvestama, see on hea) ja sünnipäevaesineda ja larpidele head teha ja kirjutada ja koeraga lahedusi teha ja end oma kehas hästi tunda ja veel ja veel ja veel asju.
Kuidagi tahan neid kokkuvõttes ikkagi rohkem, kui mitte väsinud olla.
Ja läheb jälle. 


    8 kommentaari:       

 
 Labels: lapsed, söök  

 


kolmapäev, 6. november 2019



   
Kehaliselt 



Mul on külm ja halb.
 Väsinud, selgelt.
 Totoro käitus täna nii halvasti õues, et ma ei läinudki temaga jõe äärde. Käisin poes ära ja tulin koju. Mis mõttes ma teel poe poole pidin teda neli korda mitte lihtsalt ohjeldama, vaid oma jooksu katkestama ja ta pead käte vahel hoides "EI! Kui ma ütlen EI, sa kuulad!" kinnitama ja neljandal korral ta päris pikali väänama, sest oli vaja haukuda ja üritada eemale hüpelda, kuigi endal rihm kaelas ja ma juba kuri!

 Aga neljapäeva hommikul räägin Terevisioonis NaNoWriMost ehk romaanikirjutamiskuust ja kuigi "kuu ajaga romaan" on TÄPSELT see, mida mina ei taha ega üritagi teha, telepurki pääsemine on tähtis. Sest igasugune reklaam on hea reklaam ja võibolla mõnele jääb jälle mu nimi rohkem meelde. Äkki ostab või laenutab raamatukogust mõne mu raamatugi?
 + ma saan mõelda, mis selga panen!
 Mitte midagi liiga normaalset. Kammaan. Kui mul on eelis mitte olla normaalne, pole ju vähimatki mõtet seda rõhutamata jätta.

 Vahepeal magasin. Hirmus külm lahkus kerest, elu taas elatav.
 Väsimus? Ikka alles, aga mitte enam nii "kõik süsteemid lülituvad välja, oht, oht!", vaid lihtsalt pehme ning aktiivsusvaba olek.
 Oletatavasti oli Totoro nii vastik, sest tal on kõhu täis söömisega ikka veidrad suhted. Koerakrõbuskeid sööb ta näiteks siis, kui ma serveerin neid segamini supist välja õngitsetud või tooreste kontidega, muidu võivad kausis oodata, teda ei huvita. Ja kuna minul on samas "kui kausis on toitu ja ta ei söö, pole ta järelikult väga näljane", läheb ta vahel (loe: täna läks, aga seda on vähemal määral olnud ka enne. Kui kunagi kutsikakoolitusel käisime, oli seal süsteem, et koer peab saama ainult poole hommikusööki - ja minu koer oli seega eriti pättust täis ja sõnakuulmatu alati, kuni mainisin seda treenerile ja ta oli: "Las ta sööb siis kõhu täis, tal ei ole maiuse järgi minekuga vist probleeme") suht pöördesse.
 Või ei, krt, mu varbad ikka külmetavad.
 Sussid, sussid on siis teema, eks?
 Ühtlasi kraadisin.
 37.
 Nojah.
 Umbes selline tunne oli ka. See väsimus on TEISTMOODI.
 Mina: iseendaasjatundja.

 Isver, ent see Terevisioon on ju nii hommikul, et phmt öösel veel?
 Oeh ja aeh ...
 Aga noh - ühekordsete sündmustega saan hakkama, isegi kui need on täiesti hullumeelsetel kellaaegadel ja sisaldavad uusi inimesi ja kohti jne - aga üle päeva kaheksaks tööle minna ja kohtuda seal 60 erineva patsiendiga, kes kõik tahavad eri asju?
 Pole ime, et permanentselt väsinud olin sellest hoolimata, et mulle meeldisid patsiendid, töö, töökoht, teised töötajad ja eriti tore oli kolm tundi järjest vereanalüüse võtta.
 Verd võttes ei pidanud vähemalt iga kord uue probleemiga tegelema, mida patsient mulle esitas, vaid aset leidis ühtlane voog tegevusi, milles ainsa takistusena esinesid pisikesed lapsed - sõrmest pigistades ei saanud ma pea kunagi sellist analüüsi, et linnast tuleks muu vastus kui "hüübinud materjal, ei saanud analüüsida". Aga ülejäänud töötajad leppisid sellega umbes kuu järel ja hakkasidki pisikesi lapsi linna analüüsidele saatma.
 Kui sai soonest võtta, laps oli juba nii palju suur, olin osav.
 Jap, verd ei võta ma enam ku-na-gi ...
 Niuts.
 Samas: aga saan nüüd kirjutamise eest rohkem raha kui 200 eurot aastas. Some lose, some win.

 Poeglaps räägib K.ga läbi arvuti. Mängivad koos, räägivad ja ma oma poja juttu kuulen ju.
 Ühest küljest olen natuke kade, et temal K. sõbrana alles on. Samas on hirmus tore, et on. Ja mul võiks ka olla, kui ma tahaksin, eks ole. Lihtsalt ei taha.
 Ei taha sõpra, kelle peale ei saa loota, et ta aitab, kui mul jama on.
 Mul on selliste sõprustega ajalugu ja no ei taha rohkem.
 EI taha.
 Noh, ruum on nüüd mu elus vaba järgmise kena välimusega meessoost sõbra jaoks, jah =P? 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, koerus, õdendus  

 


esmaspäev, 4. november 2019



    
Kirjanik kirjutab 



Ossanuga, olen oma eluloo-eneseabi-raamatuga jõudnud üle 30 000 sõna.

 Uskumatu. Ja polegi kõik ühe ja sama korrutamine!
 Veel.
 Arvan, kuskil 45 000 sõna võiks kokku tulla, nii et korrutada jõuab.
 Igatahes tundub, et see on mul elukoolituse asemel ette võetud "no oma jaksu ja võimaluste piires teen maailma paremaks natuke" ja siis on naljakas kogu aeg kirjutada: "Maailm saab hakkama, sa (või ma) ei pea teda ära parandama!"
 Aga ma ei pea. Maailm ei lähe minuta hukka. Aga kui tahan, kui see mind rõõmsamaks teeb, võin toimida ka maailmaparandajalikul moel.
 Lihtsalt tasub meeles pidada, et mu panus ei ole hirmus tähtis.
 Ma ei ole hirmus tähtis. Võin vabalt võtta ning nautida - ning maailmal on sellest ainult parem.

 Muidu: ega ma ei tea, kuidas see mulle ilmne ei olnud. Aga ei olnud.
 Imestasin ise ja nii kaua, et ihkan tagasisidemeid oma kirjutatule, aga miks, kui juba tegin, nagu endale meeldis, ja peaksin rahul olema sellega ju ...?
 Eile üks saatis mulle privaatse tagasiside. Ma vastasin.
 Ja muidugi ...!







Ma viimasel ajal tahan lugeda raamatuid, mis tekitavad mingi teatud tunde









Et näiteks otsin raamatut selle järgi, et tekiks jaapani 200 aasta tagune külaelu tunne








Triinu




















 







Sulavesi tekitas minus sama tunde, mis Sõrmuste isanda filmi II film, kus nad seal puidust kuningalossis on











Triinu





see on hea koht 











 







Ja kui see naine ootab ratsureid enda poole ja üks lipp lendab tuulega minema








Triinu





jaa!











 







Ja mulle õudsalt meeldib just see osa sõrmuste isandast ja ma kunagi pole lugend midagi, mis selle tunde tekitaks









Nii et nüüd mul on olemas !








Triinu





mul on NIIII hea meel. 
Ja lisarõõm veel sellest, et sa ütled  Muidu on ju tagasiside pisike ja kui ajakirjandus sind täis ka pole, on tunne, et kirjutad nagu tühjusse 











 




























 Just.
Kui tagasiside puudub, kirjutan nagu tühjusse. Ja kui tagasiside on selline, et ma loen ja tõden, et ta ei saanud ju sittagi aru! on päris jube tunne.

 Sellepärast ma neid arvustusi otsin ja olin samas kohutavalt löödud, kui keegi mu luulekogu ei ostnud. Aastaga müüdi kolmkümmend ekseplari ja natuke peale. 33 näiteks.
Arvustused võisid ju head olla, aga kui inimesed ei loe, nad ei saagi ju must ja mu kirjutatust aru saada! Pole millestki aru saadagi!

Oh, ja "kuigi sa proovid olla hea" on selgelt alaloetud =(
Lugege teie! Jaa, ma tean, mõnigi on lugenud ja tagasisidemegi jätnud, aga tahaksin ju rohkemat.
See on minu meelest nii ilus raamat, mis mõttes teda ei märgata?!?! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 


laupäev, 2. november 2019



   
Lõokesed, ööbikud ja muud kangelased 



Vaata, see värk hommiku- ja õhtuinimestega. Et ühtedele sobib rohkem üks ja teistele teine ja perioodiliselt ilmub välja mõni, kes kireb, et tal läks kaks nädalat, aga nüüd on ta öökullist lõokeseks muutunud ja rõõmus nagu lõoke.
 Ma ei ütle, et nii ei saa või et jama, esimesel võimalusel harjud taas ümber, kui endal lased vms.
 Täitsa võib olla, et see õhtu-hommik on mõnel inimesel muudetav.
 Aga minul on selge füüsiline näitaja.
 Kui ma jooksen või teen kätekõverdusi või kõhulihaseid vms hilisõhtul või lausa öösel, ma jaksan umbes poole rohkem. Ei väsi joostes ära. Teen 30 kätekõverduse asemel 50. Aga kui teen varahommikul (vanasti ikka vahel tegin, elu nõudis ja ma naiivselt arvasin, et kui teised inimesed saavad enne tööd trenni tehtud, pean mina ka saama), ma ei jaksa mitte sittagi. Eriti jube on joosta, kuid muud asjad on ka VÄGA rasked. Et "enne tööpäeva ujusin tund aega basseinis, poolteist kilomeetrit, tuju hea ja jõudmine kõrgel kogu ülejäänud päeva"?

 Kui mina varahommikul basseini läheksin, ma jaksaks vast pool km ujuda ja oleksin siis täiesti läbi ka pärast.
 Olen nii mittelõoke, kui saab olla. Puhtfüüsiliselt. Ma ei JAKSA mitte midagi teha hommikuti ja siis, kui ametlikud trenniajad läbi, nii 23-3 öösel, on mu füüsiliselt parim aeg. Suutlikkus laes. Kõike jaksab, kõike suudab (peale võimatute asjade nagu lõuatõmbed või hundiratas, eks ole).

 Jälle: nii kaua arvasin, et mu jõudlus öösiti ei loe. Inimesed (loe: õiged inimesed) ju ei arvesta oma trennijõudlust öiste saavutuste pealt? Loeb ikka hommikul tehtav, eks ju?
 Oleks naljakas, kui poleks nii kurb. Kuidas ma endale kõike keelasin, mitte midagi "nii on, nii et nii on õige"-ks ei pidanud ja muudkui aga üritasin keegi teine olla.
 Nagu .... bahhhh!
 See oli nii absoluutne, nii igas eluvaldkonnas "ma olen valesti", nii hirmus.
 Mitte lihtsalt kurb, otse traagiline.
 Ning äärmuseni naljakas.
 Inimeseks olemine käib hoopis teistmoodi, kui arvasin!

 Võibolla meeldib "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" mulle eelkõige just sellepärast, et ta annab (annab lugejale, kes kaasa mõtleb) õiguse olla just see, kes ta on, just selline, nagu ta on, ja "puudusi" ei ole olemas. On selle inimese jooned ning inimene on tervik. Tema küljest ei saa asju ära võtta, ilma et tervik muutuks.
 Suuri asju siis.
 Ma jäin Poeglapsega vaieldes alla sel teemal, sest jätsin täpsustamata, et äravõtmisvõimatus kehtib suurte, oluliste asjade puhul. 
 Ütlesin talle (jälle, paar korda on enne ka öeldud ja siis ta kuulas, ent mitte igavesti), et "pede" ei ole solvang. Öelda halvasti inimese seksuaalsuse kohta on nõme, sest see on kaasa sündinud ja mitte valikukoht. Võib küll teeselda, et mulle ei meeldi oma sugu, vaid see teine, aga nii saab ainult õnnetuks.
 Poeglaps oli: "Ja miks ei tohi halvasti öelda, kui on kaasa sündinud? Saab küll kaasasündinut muuta! Näiteks kui sünnitakse mingi südamehaigusega, aga siis teevad arstid operatsiooni ja edaspidi on korras!"
 Ning ma ei osanud hoobilt öelda, et seksuaalsus pole haigus, mille saab inimese küljest maha lahutada ja sama inimene, ainult ilma haiguseta, jääb alles. Et seksuaalsus on nagu autism - seda ei saa inimesest välja võtta ja tulemuseks saada sama inimest ühe väikese muutusega.
 Tulemiks oleks keegi väga teine.
 Hiljem ütlesin.
 Ta oli nõus.
 Aga ma pole kindel, et ta jälle arvutis mängides ei hakka: "See kuradi pede häkib!"
 Õnneks Overwatchis on täiesti gay kangelane ja täiesti lesbi kangelane olemas ja ta vähemalt ütleb "kuradi pede" enamasti just Soldier 76 mängija kohta.
 Kesiganes teda parasjagu ka mängib.
 Või vähemalt ta (Poeglaps) väidab, et ütleb. Ma ka ei tea. Ega ma ei vahi ju tema ekraanile pidevalt.
 Väidetavalt on see nagu naistegelase kohta öelda: "Ta on täielik vitt!"
 Mida ma ei ole ära keelanud, sest vihastada ikka tohib. Viha on arusaadav. Ja kui ma hakkan inisema "litsi" ja "pede" peale, siis midagi võiks ju ikka jääda ka.

 Loen seda "Vanaema..."-raamatut teist korda järjest ja nii tore. PÄRIS kõik ei klapi, aga peaaegu. (Esperanto keel on hea salakeel, aga kuidas Elsa ei teadnud, mida kuningriikide nimed esperantos tähendavad siis, haa?!)
 Ikkagi: hea töö, autor, hea töö! 


    13 kommentaari:       

 
 Labels: keha, lapsed  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 30. oktoober 2019



    
Hea 





Täpselt sellised saapad.
 Leht ei lase paremaid pilte
 salvestada
 Nii hea päev!
 Ilm on ilus (mul ei ole teistsuguse ilma vastu midagi, aga kõrgrõhkkonnaga on oluliselt kindlam, et pea ei valuta). Käisin Totoroga pikal ringil jõe ääres ja niii krdi karge ja kaunis.
 Mu uued saapad on väga mugavad. Ja soojad. Ja mugavad. Ja ilusad.
 Hommikul tegin kaneelisaiu.
 Kopeeritud otse fb-st!

Täna tegin varavalges (sõna otseses mõttes, kui koeraga õues käisin, nägin muuseas ka päikest tõusmas) kaneelirulle.
Olgu, peamine põhjus selleks oli, et pärm oli nii vanaks läinud, et lõhkus mu puulusikast tüki välja, kui üritasin teda eile suhkruga puruks pressida. Lahendasin asja, valades talle ja suhkrule vett peale ning lastes seista - ja kui ta viimaks enam-vähem ära sulas, oli kell kaks öösel.
Nii et tegin taigna valmis, jätsin ööseks kerkima ja hommikul valmistasin täidise ning keerasin kõik kokku saiakesteks.
Aga siiski. Karmilt tegija koduperenaise tunne on. Söön kaneelirulli, joon kohvi ja lähen magama alles ... varsti.

 Lugesin oivalist raamatut. Nii head, et ei oska midagi terast öelda. Midagi mitteterast ütlesin Loteriis.
 Aga "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" on IMELINE.
 Nii hea, et terane mina on vaimustusest tumm.

 K. käis külas.
 Algul ma ei tahtnud, et ta tuleks. Väljendasin seda selgelt. Aga kui ma olin fb-s uhkusega oma kaneelisaiategemislugu jaganud, ta luges ja märkis, et võiks ikka tulla ja ka mõne võtta.
 Ja sellega võttis tema minu õnge. Sest inimestele süüa anda armastan ma üliväga ja kui inimene ise ütleb, et ta tahaks tulla ja mu tehtud saiakesi süüa, ma SULAN.
Feed me and tell me I'm pretty?
Totally. Ja just seepärast, et sellistest asjadest saan aru. Naudin nende ise teistele tegemist ja kui ma siis saan ka sama, rõõmustan nagu lumekuningas.
 Sest mulle nii meeldib rõõmu teha. Aga kui mulle rõõmu tegemine ei tee inimesi rõõmsaks ja nad ei tahagi seda teha, kuivan lõpuks ära.
 Võrgustik peab toimima, sisse ka tulema, mitte ainult välja minema. Nagu (kummardus!) nüüd toimibki.
 Mul on hea meel saada, nii lahe!!!!

 Aa, aga ma rääkisin sellest, kuidas tohutult lembin võimalust teisi toita.
 Nii on. Mulle meeldib ka jootraha jätta, osta sümpaatselt firmalt ja kui veel kõik mu sõbrad sama vaesed olid kui mina, meeldis ka kingitusi teha.
 Nüüd on raskem. Peab fantaasiat kasutama, lausa pingutama, et välja mõelda midagi kasulikku või vähemalt teravmeelset, mida mina hinna järgi saan osta, aga see või too sõber pole lihtsalt taibanud hankida.
 Või siis teen neile süüa. Isetehtud söök ikka tore ju, enamik inimesi sööb aeg-ajalt midagi.

 Niisiis käis K. ja erinevalt kahest viimasest korrast oli mul tema seltsis tore, sest noh - inimesele mitte lihtsalt süüa andmine, aga tunda, et ta kohe tahabki mu tehtud toitu, võtab mus sujuvalt pinged maha ja ma ei suuda isegi K. suhtes halbu tundeid veeretada.
 Söö mu saiakesi ja Tom Kha suppi ja kiida ka - ning ma olengi müüdud.
 Jep, nii lihtne ongi minuga läbi saada.
 Ainult noh - ma pean arvama, et kiitus on siiras. Muidu saan mitte ainult natuke pahaseks, vaid maru tigedaks. Et kellelegi ei maitse mu tehtud söök, on pisiasi ja andestatav. Et inimene peab aga vajalikuks mulle veel näkku valetada, on jube patt ja iuu, seda tüüpi ei taha ma enam endale külla! Hea, kui mujal kohtuma veel valmis olen.

 Nojah, ja siis tuli Poeglaps koju ja tegi mu kaneelisaiade kohta kassi häält (mis tähendab kiitust, sest kellele ei meeldiks kassid?!) ning ilm on ikka veel selge ja ilus ja isegi pime pole veel.
 Elu on hea! 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: eraelu, söök, teised raamatud  

 


pühapäev, 27. oktoober 2019



   
Oktoobri vastikum pool 



Seoses sellega, et kirjutan elulise loo-eneseabi-kuradile, kas mina siistean, kuidas keegiteine õnneliksaabolla?-raamatut, loen oma blogi metoodiliselt üle ("Ma mäletan, et kirjutasin sellest, aga otsinguga ei tule välja - no loen siis lihtsalt läbi. Hm, see ei ole see, aga seda saaks kasutada. Hm, ka see ei ole see, ent sedagi saaks ju! Oot, aga teises peatükis!") ja paratamatult hakkab silma, et lisaks pidevale väsimusele valutab mul alailma ka pea.
 Täna jälle.
 Kusjuures kui ma meenutan, KUI halb oli ilma migreenitablettideta, on õudne. Krt, praegu on halb KOOS nendega!
 Kuigi mu peavalu pole täna lihtsalt migreen, vaid haigusepeavalu, mis läks migreeniks üle. Sest ärgates valutas lisaks peale ka kurk, aevastasin ja aevastasin ning keres on säärane väsinud ja jõuetu tunne nagu ikka haiguse ajal.
 Nii et sulatasin ja pesin ära külmkapi ja kirjutasin Raamatut ja tegin kohvi ja käisin koeraga väljas ja panin trepikojapesu-vee ämbrisse valmis.
 Vat tepikoda pesema ma ei läinud, kuigi on minu päev.
 Hiljem.
 Mul valutab pea ja on paha olla ja vbla olen peale dušši ja und veel tusin. Aga vbla pole ka.
 Vbla veenan Poeglast, et ta pole kaks nädalat nõusid pesnud, pesku nüüd trepikoda.

 Koer närib õnnelikult searaguud, nii et me tegevuse taustaks ragiseb juba veerand tundi. Minu väike nunnu kudzu!
 Talle mõeldes läheb kohe peavalu ka pisemaks. Ei, mis te nüüd, miks peaks migreenitablett just nüüd mõjuma hakkama?
 (Pealegi taandus too mõju ja kogu selle aja, mille veetsin suletekis sulekogust ruutude vahel ühtlustades, ehk umbes tunni, pea muudkui tuikas. Ikka tuikab. Eks see lakkamatu sadu ka soodustab.
 Huvitav, kas neil, kel vererõhk kõrge(poolne) tulevad peavalud kõrgrõhkkonnaga ja kel madal(apoolne) madalaga?)

 Murca kunagi kirjutas, et ta mõtles end migreenidest vabaks. Ma mürisesin süngelt omaette seepeale, aga no ju ma siis ei suuda sedasi mõelda vms.
 Salaja mulle ikka meeldib see valu v???
 Mitu aastat hiljem rääkis üks mulle, kuidas kui ta oli ära kolinud, migreenid lõppesid.
 See tundus mulle kuidagi usutavam, seda enam, et Murca kolis ju samuti. Ainult et mina pole seni sattunud elama kohta, mis mu peavaludest vabastaks. Igal pool on minuga kaasas käinud.

 Oo! Võibolla seepärast tasub taaskord kolida!
 Uus korter ...
 Ütlesin endale, et uuesti teen laenusumma sissemakse kogumisest võrgupäevikus juttu, kui neljakohaline summa käes on, aga juba ligi nädal aega püsib jonnakalt 994.60 juures, nii et ma lähen juba ise hirmus kärsituks, et noh, NOH?!
 Te olete olnud imelised. Täiesti imelised. Ja ausalt, kui mul õnnestub mõned raamatud maha müüa, ma osalen ikka ise ka suurel määral.
 Praegu see, mille kirjutamiseks ma võrgupäevikut läbi loen, on 21 000 midagi. 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, keha, proosalaulik  

 


neljapäev, 24. oktoober 2019



   
Päris toredad asjad 



Totsik oli vahepeal haige. Selline pärast-vaktsineerimist-haigus, mis avaldus selles, et ta oli kuidagi väsinud, magas kogu aeg ja kuulutas välja toitumisstreigi ehk sõi ainult inimesetoitu, liha ja konti. Ma arvasin, et sihuke koer nüüd ongi, kuigi imestasin, kui ükspäev teda kohutavalt ära väsitanud ja tervet järgmist mahamagatud päeva kaasa toov sündmus oli mu ema ja tütre külaskäik.
 Aga eile tuli tal isu tagasi, sõi terve kausi koeratoitu ära, ja täna ajas mu hommikul varavara, no üheksa või nii, üles, et MÄNGIDA.
 Nüüd oleme pool tundi palli ja köiejupiga mänginud, ma olen saanud vaimustuda ja nunnutada ja vaimustuda ja nunnutada, ta on nii rõõmus ja selgelt on tal NII PALJU PAREM OLLA. Ei tea kohe, mis selle tunde pealt teeks.
 Mul ka rõõmus. Sest ta nii rõõmus!

 Leidsin ühe (päris hea) vana loo, mis ka Oletavasse Uude Kokku võiks minna, aga see oli alla 3000 sõna. Isegi toimetatud peast (peamiselt muutsin ära sigaretid pruun Barclay, sest neid ei ole ju enam olemas). See on mu südamele kallis jutt, sest kirjutasin selle kunagi ühe istumisega - nii palju, kui mul Inspiratsioon peale tuleb, selle ajal oli nii peal, kui andis.
 Aga kui ma tahan kõigi juttude peale kogusse kokku ikkagi vähemalt 40 000 sõna, pean veel ühe loo kirjutama.
 Päris krdi põnev =)
 Pole ammu olnud "niih, pean kirjutama, aga ei tea, millest"-olukorda.

 Teine raamat edeneb ka hästi, tänan küsimast. Ma olen ju tõhus, kui ma tean, mille nimel, ja tahan asju teha!
 16 000 ja natuke peale sõna.
 Ütleme: olen graafikus.
 Kui keegi pärast kumbagi neist raamatutest ei taha, on veits kurb. Aga no eks ma pea siis otsima kohta, kus ma saan.
 Keegi ehk tahab mind ikka =P
 Krt, ei lähe seksi peale kohe mõtted! Ust! Koht!

 Ma ei ole oma liibidot tagasi saanud. Aga lihtsalt ka kaheksa korda (kümme korda?) pisem kui enne on siiski rohkem kui null, eks ole.
 Ja mingis mõttes on arusaam, et mulle MEELDIVADKI ainult tuttavad mehed, olnud väga vabastav. Ei ole enam "nojah, vbla peaks ikka kedagi uut otsima, kuigi üldse ei taha". On "olen kes olen, kui tuttavad mind ei taha, on ainus võimalus meessuhte loomiseks hankida uusi tuttavaid, kes, taeva pärast, ei hakkaks kohe sooliselt käituma!"
 Teada, kes ma olen, kuidas toimin, on väga vabastav.
 (Kuigi ma IKKA eeldan, et kui keegi must hoolib, ta mind ka kuulab. Ei, mitte sellest mõttes hoolib, et ei taha, et mul halb on, tahab, et hea oleks, aga ise lillegi sinna suunas liigutama ei hakka. Selles mõttes hoolin mina kõigist maailma olevustest väga väheste eranditega, ja samas saan aru, et hirv ja leopard ei saa korraga ühel väljal õnnelikuks saada, kui teine esimest juba jahtima on asunud.
 Nii lihtsalt on. Elu ringkäik jms. Ma võin ses mõttes "hoolida", ent lepin sellega, et kõik ei saa õnnelikuks, sest no ei saa.
C'est la vie. 
 Mina mõtleb "hoolib" natuke kitsamas mõttes. Aaa, et on hulk inimesi, kelle jaoks "oleks hea, kui tal hästi läheks" on juba kitsas? Pohh, mina ei ole need "hulk inimesi" ja mul ei ole huvi nende jaoks keegi olla. 
 Ma tahan päris asja. Et lille ikka liigutataks mu heaks. Siis olen ise jube liigutatud ja õnnelik küll.) 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, koerus, proosalaulik  

 


kolmapäev, 23. oktoober 2019



   
Appi, tunnevadki nii või???  



Juba eile oli mul tunne, et keegi (ok, vähesed siiski tegelt on, nt siin võrgupäevikus kommenteerinud isikud) ei mõista mind ja täna see tugevnes.
 Ja tugevneb.
 Nagu ... kuidas SAAB tähendada see, et sind ei kuulata, et ikkagi hoolitakse? Kuidas nii üldse saama mõtelda?!
 Või nii normaalsete inimeste juures käibki ja mina, kes ma "ei kuula, üritan mitte teada ja läbi libiseda, kui ta räägib" ainult inimestega, kes mulle ei meeldi, ei meeldi üldse, rõhukalt ja tugevalt ei meeldi, olen oma kogu maailmast hoolimisega See Imelik?
 Krt ... vat see on tõesti koht, kus mõtlen, et nii krdi nõme olla ... ok, saab.
 Aga tõdeda, et nii ongi hea, nii peabki, mis sa oled mingi edvik, et tahad, et sind kuulataks, on väga krdi nõme.
 Kuradi nõme!

 Ja täiesti sümpaatsed inimesed märkisid selle mõtteavalduse fb-s meeldivaks.

 Nagu mis mõttes. Nagu misMÕTTES?!?!?!
 Et on mitte lihtsalt normaalne, aga HEA mitte teisi kuulata? Normaalne, kui nad räägivad, mitte sisse võtta isegi niivõrd, et jääks meelde?!

 Aaa ... ok, selgitab palju mu elust.
 Selgitab palju, kuidas inimesed nii rumalad olla võivad.

 Selgitab ... kuigi see on muidugi koht, kus MINUL on raske sisse võtta. Sest aru saada, et inimesed ongi SELLISED, on ikka päris valus.
 Noh, selgitab igatahes palju ja rõve on ka palju.

 Ma vist olen seda avastust enne ka teinud?
 Mitu korda või nii.
 Aga see on nii ... raskesti arusaadav. Sest mul EI OLE tunnet, et oh, vaene mina, ma pean kuulama ja sisse võtma ja ei saa teisiti - mu arust on sedasi kuulava, mõttega lugeva ja infot sisse võtvana täiesti ok elada!
 Jah, lapsena oli mul oma lokkavat empaatiat natu raske ohjeldada, ma ei suutnud lillemüüjatest mööda käia, sest mul oli alati tahtmine neile raha anda, just neile kõige närusemaid ja viletsamaid lilli või koduaia õunu müüvatele, ja mul ei olnud ju seda raha enamasti (kuigi vahel oli ja ma olen ostnud näruseid sinililli ja lontis ülaseid jms). Ma tahtsin kõik hulkuvad koerad ja kassid koju viia ja et mulle ÜHTEGI looma ei lubatud, oli piin - aga nüüd ma olen harjunud ja saan täitsa aru, et ma ei jõua soojaks kütta ilma. (Kuigi ülemaailmne majandus saab sellega siiski hakkama.)

 Kusjuures tõesti: kui ma kunagi teismelisena tõin koju rotipaari ja olin seejuures plahvatuslikult õnnelik, sest OMA LOOMAD, ütles mu ema: "Oleks ma aimanud, et paar pisikest roti su nii õnnelikuks teevad, oleks ma nad ammu hankinud" ja mul oli: "Misasja? Ma olen titest saati, kümme aastat vähemalt iga looma suhtes käsi pikal ja palunpalunpalun olnud, ma pidasin kodus vatitupsu nagu merisiga, sest sa ütlesid, et kui ma sellele vatile iga päev värsket süüa ja vett panen, sa usud, et ma suudan looma eest hoolitseda ja ma kaks nädalat ustavalt panin, aga sa ei pööranud sellele tähelepanu ja siis ma enam ei pannud ka ja misMÕTTES sa oled ÜLLATUNUD, et rotid mu nii õnnelikuks teevad???"

 Ehk siis: juba siis ei kuulatud mind.
 NII PALJU AASTAID, et see oli peaaegu kogu mu elu. 
 Aga ma ei saanud aru, et nii käibki. Mõtlesin ...mõtlesin, et juhus, phmt.
 Ja siiamaani olen hämmastunud, kui inimesed jälle ilmutavad funktsionaalse lugemisoskuse puudumist või mittekuulamisest tulenevat valeinformeeritust. Kusjuures selle olen selgeks õppinud, et ühest ütlemisest ei piisa, peab korrutama, sest inimesed unustavad ära või arvavad, et teema pole enam aktuaalne või midagi.
 Aga korrutamine ka ei aita. Võin mitu tosinat korda rääkida ja ikka on teine inimene: "OI! Kas sa tõesti arvad, et ma pole su sõber nüüd?!" kui ma olen faking 24 korda vähemalt rääkinud, et minu jaoks on tema teatud teemade käsitlemine ülioluline ja et ma ei taha pidada sõprusi, kus minu vajadustega ei arvestata ... ja ikka ta ei räägi neil teemadel, kuigi ma palun ja mangun alailma.

 Ja siis tulevad veel x-d ja y-d ja laigivad mu hämmastuse all  pesitsevat "ise oled enesekeskne, kui tahad, et inimesed sind kuulaksid, neil on oma elugagi piisavalt tegemist"-kommentaari.

 Ma ei saa. Ma ei oska. Mul on hirmus.
 MisMÕTTES?!?!?!?! 


    64 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, sotsiaalne alaareng, vanainimese heietused, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





pühapäev, 20. oktoober 2019



    
Tunnetest veel 






Mul on päris mitu endist sõpra, aga täna jäin mõtlema selle ühe peale, kellega koos Beleriandi tegime ja kes toona aastaid ja aastaid luges mu kirjutisi (ja mina tema omi) ning nägin ... ei, "nägin" ei ole õige sõna.
 Korraga tunnetasin, sain hästi täpselt aru, mis meid eristab. Kuidas me oma kirjutistes ja maailmavaates ja isegi välimuses just selle faktori võrra erineme - ja miks me ühel hetkel enam üksteisest üldse aru ei saanud ja seejärel enam sõbrad polnud.

 Ma jäin tema üle mõtlema, sest olles üle lugenud kõigi lugude sõnad, mida plaanin kujuteldavasse Uude Kokku kokku panna, sain 35 000 ja natuke peale ning mu meelest on seda vähe. Nii et otsisin mälus, kas mul on mõni vana lugu veel, mis sobiks.

 Mul on ju terve hunnik lugusid, meenus. Üks nende seast isegi päris pikk ja tegevust täis. Aga nad on kuidagi ... noh ... pinnalised.
 Tollal, nende paljude aastate jooksul, mil need kirjutasin, me suhtlesime tolle sõbraga tihedalt ja kuna ma kipun tegema nii, nagu mult tahetakse, ilma et ma isegi saaksin aru, et see on Midagi Muud Kui Ma Ise Tahan, kirjutasin tema maitsele vastavaid lugusid.
 Ja need lood on - noh - pinnapealsed? Põhimõtteliselt muinasjutud täiskasvanutele, aga mitte sellised, kus kiviplaatide vahed, millelt sangarit üle lohistatakse, on samuti lugedes tunda, vaid "nad vedasid teda üle põranda ning teekond oli pikk".


Kui ta selle pildi tegi, oli ta nimi
 veel Marilin Rappu.
 Hiljem ta abiellus ja võttis uue nime.
 Kuna ma ei tea, kas ta tahab seda siia,
 jääb Marilin Rappu.




 Need ei ole halvad lood, ent nad on natuke tuimad, stiliseeritud ja mitte vahetult tunnetatavad, vaid nagu .... noh ... oh, ma panen teile pildi, mille ta kunagi ühe mu muinasjutu (selle kõige pikema) illustratsiooniks tegi.

 Armas pilt, onju.

 Aga kui mina oma aruga oma elu, mõttemaailma, jutte, ENNAST pildile paneksin, oleks tulem toores, ekspressiivne ja hull. Lõpuni välja ja natuke veel.
 Mitte - armas ja stiliseeritud.
 Aga see pilt sobib jutuga, mille juurde ta kuulub. Tema maailmas soolikad ei lohise, veri ei kleebi tasakesi kuivades, su sõrmed ei naksu sellest. Võid küll pisaratest poolpime olla, ent need pisarad on tõenäoliselt sellest, et sul on kassiallergia ja kuskil on kass.
 Kuidas ma NII kaua ei näinud, et kui minul olid sageli kas 1-2 või 9-10 tunnete tasemed, tema elabki vahemikus 4-7 ja vahel VÄGA erilistel puhkudel tuleb ka 8 või 3???

 Aga ei näinud.
 Ma arvasingi, et mu 1 ongi tegelt 3. Ja pidasin samas end bipolaarseks, sest mu tunded olid sündmatult tugevad. No - need ei olnud ju PÄRIS tunded, ma lihtsalt tundsin ja arvasin neid niisugused olevat, selge ju!
 Jep, nii loll olingi. Et ma midagi tunnen, ei kvalifitseeri seda veel päris tundena. Päris tunded on need ... filmis ja raamatus ja teistel inimestel. Minu tunded on sama reaalsed kui mu väljamõeldud (aga kirjapanemata, ma mõtlesin neid enda jaoks ainult) lood.
 Õigesti tundsid teised, sealhulgas ka see toonane sõber. Neil on päris tunded, õiged tunded. Minu omad on ... pfff.

 Nüüd ma mõtlen, jah, et kui lood mu peas mulle meeldivad, täidavad nad 100% oma eesmärki ja kui mul on väljamõeldud pere (mina ja 198 noort nägusat meest), ongi see täpselt, mis vaja. Sest reaalelus ma ei saa inimesi tundma ja mõtlema panna, nagu tahaksin, aga oma peas saan vabalt ja kui see mulle meeldib, ongi ju kõik hea? Ning kui ma tunnen, siis ma tunnen.
 Kuid ma päriselt, päriselt, PÄRISELT arvasin uskumatult kaua, et mu tunded on valed. Et on olemas Õige Viis tunda ja kui ma tunnen teisiti, on viga minus. Mis mõttes ei armasta ma oma vanaemasid ja ei armastanud oma vanaisa? Mis mõttes ma armastan, nagu armastan (tahan et teistel hea oleks esmalt ja et MINUL hea oleks, tuleb alles viimases järjekorras) peaaegu tervet maailma, aga oma perekonnas pooli mitte?
 Mul on midagi väga suurt viga. Päris armastus käib kuidagi teisiti, ma ei oska selgelt üldse armastada.
 Ja ÜLDSE tunnen kogu aeg valesti. Need ei ole päris tunded, ma lihtsalt arvan, et tunnen nii - ainult et õnneks olen ma üsna mõistuslik ja saan aru, et tunded ei ole õiged ja saan seega teada, et tegelikult oleks sobilik ja hea tunda hoopis teistmoodi.

 Emake maa! Ja ma elasin sedasi faking ... palju aastaid. Näiteks 36, sest ega ma kohe pärast rongi siis endal tunda veel lubanud. See võttis ikka aega ja läbitunnetamist. Olin enda meelest fundamentaalselt vale inimene enne.

 Absoluutne murrang oli endale lubada sedasi tundmist ja mõtlemist, nagu ma tunnen ja/või mõtlen. Et ma tohingi olla just selline, nagu olen. Olen, kes olen, ei parem, ei halvem
 Oh, ma peaks sellest Õigesti tundmisest, usust, et on Õiged tunded ja siis minu ... mingid justnagu-tunded, ka oma raamatusse kirjutama!

 Aga teie saate enne =) 


    23 kommentaari:       

 
 Labels: maha äng, uus mina, vanainimese heietused  

 


neljapäev, 17. oktoober 2019



   
Tavaline päev 



Ma olen liiga noor selle pasa jaoks.
 Jestas ja isver ja oeh.
 Ja kes tegi? Ise tegin.
 Ma lihtsalt - kirjutasin lugu ümber. Kustutasin suure osa maha, kirjutasin osa juurde, täitsa kena lugu tuli, aga üsna lühike.
 Ja saatsin ta siis otse Loomingusse, sest nad ju tahtsid lühikest lugu.
 Aga nüüd ma pole enam üldse kindel, et selle teise jutukogu üldse valmis saaksin ju! Mingi ... mahtu võiks rohkem olla! Kas mul on veel midagi kuskil, mis sinna sobiks ja mille olen ära unustanud? Vist ei ...
 Samas Loomingus on ka parimal juhul avaldamisjärjekord aasta.
 Peaksin mingi uue loo kirjutama äravõetu asemel oma kujuteldavasse raamatusse, eks? Mitte et selle võõrsile saadetu eest isegi raha rutemini saaksin või midagi.
 Palju õnne, väga väga naine, te ikka oskate oma elu keerulisemaks teha!

 ...

 Totoro igatahes ei söö vähem krõbuskeid seepärast, et liha ongi tõhusam toit.
 Eile sõi ta kogu päeva jooksul "hommikueine eel" tulnud umbes kahesajagrammise raasu searaguud, lakkus puhtaks kaks võipaberit ja ühe taignakausi. (Minu arust peab igaühel majapidamises roll olema ja tema on meil "lakkumisspetsialist", tänu kellele on mul vähem nõudepesutööd ja pakendiprügi sorteerijad saavad puhtad pakendid. Ainus, kes jääb meil rollita, on kass. Tema ainult sööb, magab ja vahepeal eritab.)
 Krõbuskid seisid kausis.
 Täna hommikul ei saanud ta isegi seda tükki liha-konti, sest olin karm ja ütlesin, et enne tuleb krõbinad ära süüa.
 Krõbuskid seisid kausis.
 Koer käitus, nagu ta näljasena ikka käitub - natuke jaburalt, tormakalt, ei kippunud kuulama, mis ma rääkisin, küll aga kippus rihma lõugade vahele haarama ja mu kõrval hüplema. Mitte minu peale (inimese peale hüppamine on keelatud!), vaid mu kõrval.
 Õues käia oli päris veider.
 Kella kolme paiku, kui olin krõbuskitele kaks korda piima peale valanud ja Totoro oli piima ära lakkunud, koerakrõbinaid puutumata jättes, istusin kausi kõrval maas ja siis ta sõi. Kui iga suutäit pealt vaatasin.
 Kuigi ta pidas pause, nii et kaks korda segasin kausis käega, tõstsin piimasemad krõbinad pealepoole.
 Sai kausi tühjaks.
 Pärast andsin talle preemiaks searaguud ja oh-kui-pöördes koer! Anna veel, see on nii hea, anna veel, anna veel, palun! Niuts?

 Õhtueineks ma kogu järelejäänud raguud talle anda ei tahtnud, läksin hoopis uuesti poodi.
 Seal aga ei olnud enam ühtegi kondisegu, nii et ostsin hoopis lõhe supikogu.
 Kui Totoro väike oli, maitses talle toores kala väga ja kuna ta on pärit forellikasvatusega tegelevast turismitalust, oli roosa kala maitse talle tuttav ja ta sõi isuga. Viimasel ajal ta kalavaimustus lahtus, aga ma polnud umbes neljal kuul enam proovinud ja noh - mul on nüüd kass ju ka kodus ja TEMA armastab lõhet väga.
No tõin siis lõhe supikogu andsin Korpusele pisema tüki, Totorole suurema - ja esmakordselt ajaloos toimus turtsumine ja kähisemine toidu teemadel. Sest Totoro ei puutunudki oma kausis olevat kala, aga läks Korpuse juurde nuuskima. Ma ei tea, kas ta kavatses ära võtta, aga ta ikka peaaegu sööstis ja kuigi ma seisin ees ja tirisin ta eemale kahel korral, kolmandal kass hüppas turri ja küüru oma kala kohal.
Viisin Totoro kaelarihma pidi teise tuppa, tema kauss ja tema lõhe kaasas.
Arvake, kas ta puudutas ka seda kala, mis talle niisama anti, ilma et ta seda kelletki röövima pidanuks?
 Jep, ei puudutanud. Nuttis ja haukus teisel pool ust, nagu oleks talle teab mis ülekohut tehtud, aga LÕHET ta ei tahtnudki. Aint kassi kiusata.
Pff.

(Ei, muidugi ei ole ma tema peale pahane, et ta käitus nagu koer. Kammaan =) Aint lõhe mittesöömise pärast olen veits mures - Korpus kõike seda 700+ grammi vist süüa ei jaksa; seni on nii umbes 70 nahka pannud.
 Koera jääk jääb ka talle.
 Mis ma pean ülejäänust päriselt kalasuppi tegema v? Samas ... mulle õigupoolest maitseb kalasupp väga. Hm. HM!) 


    5 kommentaari:       

 
 Labels: kassus, koerus, proosalaulik  

 


teisipäev, 15. oktoober 2019



    
Väikesed elumuutvad asjad 



Emake maa, sain just aru, et oktoober on juba poole peal!
 Mina olen omadega ikka septembris. Noh, tunnetuse ja ajaplaneerimise osas. Täna sain aru, et november pole enam hirmus kaugel - mägede taga - ning ainult teoreetiliselt tajutav "tulev aeg", vaid sinna on mõned nädalad ainult.
 Krt, aeg ikka lendab nagu kotkas.

 Olgu, minu plaan teha raamat on sujuvalt saanud plaaniks teha 2 raamatut, aga umbes aasta lõpuks võiksid ju mõlemad valmis olla?
 No vähemalt üks ikka. Suht mureta tegemine lausa, kui ühega piirduda. Aasta lõpuni on kaks ja pool kuud?!
 Eee ... ah, jõuab. Jõuab kaks ka.
 Iga päev mõlemast natuke ja tuleb ära.
 Tänane on tehtud. EI olnud raske - kui ma TEAN, millest kirjutada, ei olegi. Ühel juhul kirjutan ümber juba aastaid tagasi valmis tehtud juttu, mille sisu on hea, aga rütm ja vorm ripatab igalt poolt. Toona kirjutasin selle üsna otse oma mõttemängude, Rongimehega peetud mängusiseste dialoogide ja Hilise Lõikuse mängu pealt üldiselt, ja noh - ega ma ikka vähem kui aasta pärast Rongi ei olnud päriselt ... SEE.
 Aga sisu ja tugistruktuur (MILLEST see lugu sündmuste all räägib) on tugevad.
 Teisel juhul kirjutan juba läbi elatud elust ja oma vaadetest olemisele. Pole ka just uus ja keeruline teema, mille üle mõtiskleda ning mitte aru ega otsa pihku saada.



K tehtud pilt esitluselt
 Nii tore oli mõtiskleda, mis selga panna -
ja see oli tulem
 Kuna olen hakanud Totorole andma supikogusid ja searaguud, nii pool kilo või natuke vähem päevas, ei taha ta enam krõbuskeid ega isegi konservi väga mitte. Kauss kvaliteetseid loomapoest pärit eriti häid krõbuskeid täis ja koer niitsub näljast, sest mis mõttes rohkem konte ja liha ei saa?! Ma ju tahan! Anna veel!
 Lebab traagilisel ilmel esikus ja niutsub vaikselt. Tema elu on nii raske!
 Äkki ta oleks õnnelikum olnud, kui ma üldse poleks selle päris lihaga jamama hakanud? Kui ta üldse ei TEAKSKI, et külmukast tuleb ka konte välja?
 Huvitav filosoofiline küsimus.
 Samas, mina ka ei teadnud, et saab paremini elada, kui ma eluaeg elanud olin, ja kui AD-d mõjuma hakkasid, olin täiega vaimustuses. Ei olnud küll tunnet, et enne oleks parem olnud - enne oli ainult tuim lootusetus, usk, et elu ongi selline, see pole elu, kui haiget ei tee.
 Aga ei tea, kas teadmine, et on ka paremat süüa, kui ... noh, mingi Tasakaalustatud ja Tervislik Toit, kas see teadmine oleks mu elu muutnud.
 Sest head toitu olen eluaeg tundnud.

 Hm.

 Üldiselt ma ikkagi arvan, et kui saab pidada söömisstreiki, kuni nälg hakkab silmanägemist ära võtma ja Totoro ka krõbuskid nahka paneb, ei ole ta päriselt näljane, vaid lihtsalt veidi pirtsakas. Natuke pirtsutada võib, aga rohkem konti selle eest ei saa. Saab ikka sama palju kui enne.
 Oh, sõi krõbuskid ära!
 Siis saab preemiaks konti.
 Täna on searaguu.

 Aga üldiselt - väga üldiselt - hakkab mul jälle kurb, et ees ootamas pole ühtegi fancy-riietus-üritust. Elu on 30% vaesem ja kurvem, kui pole põhjust end üles lüüa!
 Oleks ometi midagi "mis ma selga panen?" võtmes plaanida ... 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eneseupitus, koerus, proosalaulik  

 


laupäev, 12. oktoober 2019



   
Niutsun, aga tegelt ei ole elu vastik, korteriraha on juba üle 800 



Loomingust öeldi mulle:


Rõõmustas, et meiega ühendust võtsite ja pakute oma kaastööd.

Nii pikka juttu energiliselt täita tiheda sündmustevooga on aukartust äratav saavutus. Arvatavasti leiaks selline lugu lugejaid.

Pikkus 112000 täheruumi on aga Loomingu puhul ületamatu takistus. Suudame ühte numbrisse paigutada kõige enam 4--5 proosaautorit, igaühe mahuks 20000-30000 või pisut enam. Lühiromaani mahus kaastööde avaldamiseks lihtsalt puudub võimalus.

 Mõnes mõttes tore - neile meeldis!
 Teises mõttes mitte-nii-tore.
 Ma pean jälle raamatu välja andma ja pärast seda, kui see viimane (niuts, pai talle, niuts) üldse piisavalt kiita pole saanud, on järjekordse jutukogu kirjastus(t)ele pakkumine eneseületus.
 Ei, ma saan hakkama, teen ära, aga niuts!
 Iga kord pärast raamatut on mul "no vähemalt raha sain, kuidas tal läheb, pole enam minu teha" ja iga krdi kord on mul iga arvustuse, või veel hullem arvustamise puudumise osas "minu armas kukununnu! Mis mõttes nad ei hooligi temast?!?!"
 Või siis hoolivad, mina õilmitsen ja tunnen end ühiskondlikult aktsepteerituma inimesena.

 Aga jah. Ma ei tee kirjutades grammigi selleks, et meeldida kellelegi teisele peale iseenda ja kui raamat peale ilmumist ei meeldi inimestele, kellele ta ei peagi meeldima (Indrek Rüütel, khm, Reaktoris, khm, mingi iseend tagumikust hammustav mees Sirbist, khm), olen isegi rõõmus - aga kui teiselt poolt poleks Friedat ja eppu ja Sirgeldajat, kes, paraku küll, Ametlikus Meedias trükitud pole ja seega ei levi väga, mul oleks ikka väga: "Mäh?! MisMÕTTES?!" tunne.
 Sest tegelt ma arvasin juba 1994, et olen hea kirjutaja - aga et seda sageli  ei nähta, sellest ei saada aru, ma pean end pooleks töötama ja siis keegi märkab alles, on elu näidanud alalõpmata.
 Enne lõpukirjandit ütles mu emakeele ja kirjanduse õpetaja mulle kurvalt, et muretseb minu pärast. Et tema teab, et ma sedasi mõtlengi, nagu kirjutan, aga ametlikud hindajad arvavad ilmselt, et originaalitsen. Üritan põnev paista.
 Kirjandi sain 7 punkti kümnepallisüsteemis. Klassis valitsenud 9-te ja 10-te hulgas pigem kehv, aga siiski piisavalt hea tulemus, et tol aastal kirjandusse sisse saada.
 See kirjandusõpe oli küll mu teine valik ja kuna semiootikasse sain ka sisse ja see oli esimene, oli kirjandusala mu tudengiaja algusena mängust väljas.
 Lihtsalt "hea, aga imelik kirjutaja" on minuga väga kaua juba kaasas käinud imaago. Ma ei taha kõigile meeldida, ent samas on pettunud tunne, et need, kellele nagu võiks korda minna, ei teagi, et siuke raamat olemas on.
 Ja nüüd veel ühte sama laadi raamatut pakkuda, mis sobiks veel uuele grupile ...
 nojah, pakun ikka.
 Teeme ära, hullem ikka ei saa kui enne.

 Aga NIUTS!!!!!

 Tänan tähelepanu eest.

 Üldiselt sain jälle tunnistust sellest, kuidas Teised inimesed ei ole nagu mina.
 Suurtähega Teised, s.t. on inimesi nagu mina veel, aga mitte eriti palju. Ja see on nii kuramuse veider, et kui mult midagi tahetakse ja see ei ole mu arust otseselt jäle, ma hakkan ise ka tahtma seda teha, sest ma ju tahan, et teised õnnelikud oleksid.
 Ja kui siis mina midagi tahan, ei pea tolle tahtmise eiramiseks asi-tegevus-miski Teisele üldse jäle olema. Lihtsalt ei tekita entusiasmi - ja ta ei annaGI.
 Mina olen siuke ... "Ma arvan, see teeks talle rõõmu. Teen ära!" ja Teised on: "Ta küsis küll kahekümnendat korda umbes juba, aga no mul ei ole tunnet, et teeks!"

 Mis mu elulaad (teha nii, et Teised õnnelikud oleksid) ja kirjutamislaad (teen nii, et endale meeldib) ei lähe päris kokku?
 Eks vist nii on, jah. Kirjutamine on see ala, kus omaenda tahtmist teen, sest muu oleks talumatult jäle ja võlts. See on minu "EI TAHA"-koht lihtsalt.
 Mul on neid EI TAHA kohti elus mitmeid. Lihtsalt minu EI tulebki siis, kui mõni neist käes on ja nii kuradi raske on õppida elama nii, et EI küll ei ole, aga kaine mõistus ütleb, et tegelt ma ju ei võida enesetundes midagi, aint kaotan seda (midaiganes) tehes. Ja siis mitte teha =( Sest kui mult tahetakse, ma kohe tahan (TAHAN ise) seda teha, et teist (Teist) rõõmustada.
 Niuts. 


    4 kommentaari:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





neljapäev, 10. oktoober 2019



   
Vässssssss-s-s-s s s 



Väsimusepäevik.

 Samas, kui piirduda ainult sellega, et väsinud, võiks päevikupidamise katki jätta.
 Märkida ära päevad aastas, mil pole väsinud (neid mõned on) ja valmis.
 Sedasi tegema ma üldsegi hakkamas pole. Mulle meeldib kirjutada!

 Eile lõpetasin (no hetkel lõpetasin vähemalt. Muidu ikka vaatan oma raha eest ilmumata, aga kuskil võrgus aastate eest ilmutatud jutte ja näen sadat parandamiskohta, mille üle käin, kui kunagi paberavaldamine jutuks peaks tulema) me Ühisjutu, saatsin Loomingule (ha- ha, nii täpselt ennustasin!), nüüd siis on eneseabi-eluloo-võrgupäeviku-raamat järgmine.
 Ma arvan, ei võta eesmärgiks siit poste kasutada - kirjutan, nagu tuleb, aga kui on: "Oot, SELLEST ma olen ju juba kirjutanud?", võin üles otsida ja tarvitada.

 Üks asi korraga, aga üks asi peab samas kogu aeg töös olema.
 Sinna kõrvale teen Kõiki Muid Igapäevaseid Asju, ja kui vahepeal on mõni tallitöö, lihtsalt suren.

 Muudkui õpin enda kohta, ah?

 Aga mõte, et kõigega, mis on mäng, tuleb lihtsa loogika pealt kaasa mõni päris, on väga lahe.
 Ma juba ammu arvan, et keel eksitab mõtlemist, suunab nii väga oma radadele, et hirmus - aga polnud samas juba aastaid meenutust saanud, et nõnda onnNNNgi ju.
 Nüüd jälle sain ja intellektuaalne osa minust rõõmustab.
Kõik on mäng SISALDABKI juba ka ideed kõik on päris ning see intuitiivsel tasandil tundub nii õige, nii õige.
Yosh. Täpselt nii ongi.
 MUIDUGI on binaarsed opositsioonid ka tegelikult keelelõks me ajule. Kui miski on "suur", peab miski kasvõi kontekstis, võrdlusalusena, olema "väike", eks? Aga kui miski on "koer", siis EI pea olemas olema "kassi", piisab sellest, et on "mittekoer".
 Ent antud juhul tundub see mäng-päris tabav, täpne ja tõene.

 Lisaks sain pahandada.
 Kirjutasin Liisi Ojamaast fb-s. Täpselt sellest ja nii palju, kui mul isiklikku kogemust ja kokkupuudet ja mõtteid. Pretendeerimata absoluutsele tõele, vaid täpselt ainult sellest, mida mina nägin ja lugesin.
 Esmalt tuli seepeale üks teda isiklikult tundnu ja avas "kauaaegse haiguse ja alkoholismi seoste" tausta. See oli kena.
 Siis tuli teine ja phmt sõimas mu läbi. Et "jäle on, et Hips nii haledaks tehakse" ja "kui sa kirjutad, on sul ka vastutus".
 Ma nüüd olen natsa hämmingus. Aga mitte väga.
 Inimesed ... AEH.

 Ütleks veel midagi, aga liiga väsinud. Nii et jääb sellega =) 


    10 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, proosalaulik  

 


pühapäev, 6. oktoober 2019



    
RoKo 2019 



Huvitav, kas rollimängijate kokkutulekust tuleb mõni pilt ka, mida näidata tahaksin?

 Seni pole tulnud, aga kuna ma jõudsin kokkutulekult koju nii umbes pooleteise tunni eest, vast jõuab veel.
 Phmt minu personaalse kogemuse asjus võib öelda, et Toomas Suumani loeng-ettekanne-etendus-mingiasi (ma tõesti ei oska nime anda sellele, mida ta meile esitas) tegi mu kokkutuleku, võttis elu üle mõeldavad mõtisklused kahte küsimusse kokku ja ma seedin seda kõike jupp aega.
 Mulle läks kohutavalt korda sellest hoolimata, et tal oli phmt (ise kokku pandud) tekst ees ja käes (no välja prinditud). Sellest hoolimata, et too tekst kubises tsitaatidest Shakespearilt, Liivilt ja Masingult (kelledest kahest viimasest ei arva ma eriti midagi - Liivist veel, "päris hea luuletaja oli", Masinguga on mul selge "arvab, et teab kõike, lollakas!"-suhe), mainimisele tulid ka üks Le Guini teose stseen ja midagi Molière'ilt - ja mul on tsitaatidega "et keegi teine on nii öelnud, peaks MIKS minu arust oluline olema?"
 Läks korda, mis siis, et ma pole teatri(ega filmi-)näitleja.
 Läks KOHUTAVALT korda, mis siis, et mul on kama, kas ja kus ja kes on Mängujuht, on ta siis mängiv laps või tehismõistus või midagi muud, nimetatakse teda jumalaks või mitte.

 Ikkagi.
 See, mida ja kuidas ta rääkis mängimisest, läks mulle nii hinge, et hakkasin kahel korral nutma.
 No mida on anda vanale näiteljale, kelle publiku seas on nii nutjaid kui naerjaid olnud 40 aastat, selle eest, et tema jutt sulle hinge läks?!
 Ma ütlesin aitäh.
 Ja et tegelt tahaks ise kummardada tänumeeles.
 Vbla sellest piisas.





kohvijoodikhaldjas köögis
 Ta rääkis phmt mu lemmikvõtmes juttu. Rääkis asju, mida tean ja usun, ja siis viis need edasi, viis kaugemale, kui mina olen mõelnud. Küsis küsimusi, mis tundusid väga loomulikud nende eelduste pealt - ja ometi ei ole ma ise kunagi taibanud küsida, et kui kõik on mäng ja me mängime läbi elu erinevaid rolle, mis on siis päris?
 Kas päris on see, mis oli enne sündi ja tuleb pärast surma?
 Või on päris see, kui inimene ei teadvusta endale, et mängib?
 Aga kui keegi teine näeb selgelt, et mäng, mäng ju?!
Mis on päris?

 Nii palju tahke. Kui inimesel (no vbla on lihtsam mõelda esialgu, et "lapsel", kuigi minu arust kehtib igas vanuses inimese kohta) on toredam mängida oma maailmas indiaanlasi või arvutiga, miks ta peab tulema ja kellegi teise maailmas endale võõraid ja vastumeelseid mänge (nagu kartulite muldamine, toa koristamine või kooli kodused tööd) mängima?
 Et tol mängijal "päriselt" parem oleks? Aga kui tal on juba mänge mängides  hea olla, miks krt peab teda ära tirima sealt, kus on hea, et ta tegutseks aladel, kus ei ole hea? Nagu miks?!?!
 Täiesti tõsiselt küsin. Ma ei saa aru, miks ühiskondlik päris on kuidagi rohkem päris kui igaühe individuaalne. Et tulevik? (Mis vbla ei tule, ta võib auto alla jääda ja kööga.)
 Ok, see natuke loeb. Aga tehku tuleviku tarvis minimaalne vajalik ära. Miks ta peaks rohkem tegema? Igaks juhuks, äkki on vaja?!
 Aga praegu, kas PRAEGU õnnelik olla pole siis oluline?! Mis need nelja-viielised tunnistused elu absoluutväärtuses annavad? Nagu ... MIKS?!
 Et areng käibki nii, et esmalt peab halb olema ja siis arened, kui mõtled, kuidas enam ei oleks vähemalt nii halb mitte?
 Aga miks, kui saab ka teisiti? Miks PEAB garanteeritult halb olema ja siis töötad end sellest mööda heani, kui halba tuleb nagunii iga inimese ellu ülearugi ja halva vältimine peaks nagu lõppeesmärk olema?

 Ma ei saa ja ei tahagi aru saada mõtteviisidest, milles inimese individuaalne õnn ning heaolu ei ole põhieesmärgid. Tõsi, kuna minul ei ole hea, kui teistel pole hea, on mul raske ette kujutada inimesi, kel ON hea, kui teistel on halb. Kuid teooriasse, et sellised inimesed on olemas, isegi usun. Nad on harvad, ent inimesi on igasuguseid ning leidub ka sääraseid, olgu.
 Aga et enamik inimesi on sellised, et kui lastaks, nad laseks teistel kogu aeg peksa saada ja aint muigaks kartuliputru süües selle üle?
 Eip, seda ma lihtsalt ei usu.
 Jah, inimesed on erinevad, aga selliseid mölakaid on ikka väga vähe.
 Ju.
 ?
 Aga kui me teised pürime kõik individuaalse õnne poole, teeme nii, et meil endil oleks hea, saab maailm ainult paremaks minna, eks? Sest me tahame ju ka, et teistel oleks hea, sest muidu on meil endil halb? 
 Ja miks krt siis ei või võimalusel mängida õnnelikukstegevaid mänge, vaid peab mängima neid teisi, mis heal juhul ei tee väga õnnetuks (kuigi enamasti siiski teevad)?
 Nagu ... bah.

 Toomas Suuman andis mulle nt võimaluse selle üle mõtelda.
 Mida tähendab mäng. Mida tähendab päris?



joodikhaldjas oma sellekvartalise õunasiidri kallal
 Luule Lille pildid,
 mille jaoks pandi korraks tuled põlema.
 Muidu ei olnud sellist kõledat valgust õhtul.
 Nii põnev!!!

 Ülejäänud üritus oli lihtsalt, kuigi mitte ülivõrdes hea. Mu tütar tegi lavavõitluse õpituba, pidu oli lahe ("Sügisöö unenägu" toimis täiega, kuigi kostüümid olid umbes viiel ja poolel inimesel), toredaid inimesi nägi ning Pagan meenutas jälle heldinult, kuidas Hilise Lõikuse viiendal mängul läksin ja ütlesin vastastele, et meie omad otsustasid just praegu ära, et nende kodule tuleb tuumapomm (mis oli meil ka olemas) visata. Siis läksin tagasi "omade" juurde, et teatada: "Nii, nüüd vastased teavad, ma rääkisin neile, tehke minuga, mis tahate!"
 Järgnes pommi kalibreerimine ja koordinaatide paikasaamine meeltheitvate vastaste lakkamatu rünnaku all. Lõpuks said pommiviskajad oma tapatöö tehtud, pomm langes, linn kaugel eemal tuhastus ja selle ümber muutusid maad kasutuskõlbmatuks ja elanikud sandistusid ja - - -

Oh, see ei olnud kuidagi hea.
 Siiamaani on vastik mõelda, millisteks inimesed muutuda võivad.
 Aga mina - noh, midagi ma ikka olen hästi ka teinud, eks ole.
 Eetiliselt hästi.
 Sest ma ÜRITASIN neid peatada.


Joodikhaldjas võttis lonksu ära,
 nüüd mõtleb.
 Irve pilt
 Pagan ja Aweron vangutasid päid ja tõdesid (jälle, nad räägivad igasugu asju üle alatihti - mitte et mina ei räägiks) kuidas see mäng õpetas neile nii palju inimloomuse kohta.
 Kuidas empaatia ilmutas end täiesti ootamatutes kohtades ja kuidas samas isekas kiskja lõi mängjates samuti täiesti ootamatutes kohtades välja.
 Nad tahtsid selle mängusarjaga inimesi uurida - ja said ka.
 "Ainult mäng ju, kõik see oli mängult?"
 See on larpisarjade võlu, et kui mängid aastaid üht ja sama isikut, läheb ta väga sinu moodi, sest sa ei jaksa aaaaaastaid kedagi muud endal sees hoida ning välja mängida. 
 Tegelikult läheb väga minu moodi ka tegelane, keda kehastan kaks tundi, aga mõtlen, et vbla see on lihtsalt osade inimestega nii. Et phmt ON võimalik mängida kedagi radikaalselt teist, usun.
 Mu plaan lähilarpideks on saada vähemalt ühes mängida abitut tüüpi, kes samas arvab, et kõik peaksid teda aitama, ja saadab kogu aeg teisi endale kasulikke asju tegema. Oleks hea proovida sellise inimese nahas ka elada veidi aega.
 Aga tagasi tulles Hilise Lõikuse juurde: phmt on mul uhke tunne, et MINA tegin katse läbi =P Aga samas jube mõelda, et olin me kohalolevatest mängijatest AINUKE selline.
 Nagu ... inimesed. Oeh-aeh.

 Aah, millega seoses (mina, eetiliselt tasemel): tegelt ei ole Rongimehe uuel naisel vigagi. Ma küll ikka veel arvan, et väliselt on mind parem vaadata, aga seekord ta küll kuidagi häirivalt palju või igavalt ei rääkinud. No kuidas saab pahaks panna, kui inimene rahulikus tempos ja üldse mitte pidevalt, aga kui juba räägib, siis peamiselt oma kassist, onju!?
 Jep, oli meeldiv.

 Tort oli ka hea ja R. teeb endiselt imelist kohvi.

 UUS: Oo, esimesed pildid! Jai!





    60 kommentaari:       

 
 Labels: eneseupitus, rollid-mängud  

 


kolmapäev, 2. oktoober 2019



    
Sügav sügis. Vihma kallab. Teele - teele, kurekesed! 



Olin täitsa ära unustanud, et kallav vihm, tuulehood ja märg-näru-märg-hädine tunne on kah sügise osad.
 Minul on sügisest mõeldes peas leekivad lehed ja kuldne valgus, õhtune kujutluskellukate lõhn lillaservalise taeva all ning pealeastumisel härmast krõpsuvad langenud lehed. Kuidas saab sügist mitte armastada?!
 Aga siis on ilm nagu täna õhtul.
 Kusjuures päeval käitus too ilm juba täiega reetlikult: oli kuiv ja mahe, kui kaugeimasse poodi jalutama asusin, minu poe sees olles (ja Totoro poe ukse taga oodates) hakkas aga sadama.
 Sadas kohe kaks tundi jutti.
 Tulin koju, märgade juuste ja tasapisi niiskuva tagiturjaga, märg koer tuterdas alailma jalus ja oeh - ja pool tundi pärast seda, kui olime tuppa tagasi jõudnud, tuli päike välja.
 Mu poeg nurises, et eilsest õhtust (jõgi) märg koer hakkas just päris ära kuivama, Poeglaps juba valmistus nunnutamismaratoniks - ja siis ma lähen välja ja tulen tagasi peniga, kes on JÄLLE HIRMUS MÄRG!
 Tema kurtmise ajal juba kuramuse päike paistis õues, oli ilus ning malbe ja mis mõttes?!?!?!
 Nojah, aga nüüd on pime ja vihma valab. Käisime veel korra poes (odavad saiakesed) ja ma täitsa tõsiselt mõtlen, et hommikul vähemalt mainin Poeglapsele, et ta võib vihmavarju kaasa võtta.
 Ega maiusu, et võtab. Aga tont teda teab, ta üllatabki mind vahel täiega.
 ***
 Ma nüüd ei kaeba - päriselt. Imestan täiesti siiralt.
Aga samas - ei, takkajärgi on ju loogilinegi ...
Nimelt olen tasakesi omaks võtmas, et "...kuigi sa proovid olla hea..." ei saagi rämedalt kiita ja mina selle raamatu kirjutamise eest ohtralt pai. Vähemalt mitte sel ja järgmisel aastal. (Mu hinges elab lootus, et ta murrab end ikkagi kunagi kuidagi lugejani, kes teda hinnata ka suudab - aga selgelt mitte kohe).
Ja no tegelt ka - mida muud ma ootasingi, kui kaanel sõna "ulme" ja kaks mu eelmist proosaraamatut seikluskirjandus? Esimene on minu hinnangul selline süngevõitu krimka, teine ... eee ... mistandongi ... noh, igatahes lastakse kõvasti püssi ja verd lendab jms. Igatahes on seiklus.
See tähendab, et "kuigi sa proovid olla hea" sattubki nüüd aina seikluskirjanduse lugeja kätte. Kõik raha eest arvustajad, keda olen näinud, on kolmekümne ümber mehed (üks neist pole veel valmis kirjutanud, aga ma nägin teda esitlusel, eks ole, nii et tean, et mees ja noorepoolne). Kuna Krista Kaer on kogu aeg välismaal (päriselt, tuleb nädalaks tagasi ja lahkub jälle, tema formaati kirjastaja ilmselt elabki messidel vms), ma ka vestlesin tol esitlusel Valner Valmega, kes on alla-neljakümnene mees. Kuigi proua Kaer oleks intervjueerijana mu esmane valik olnud.
Ma nagu müüks seda raamatut noortele meestele. Ja ausalt, tegelt tean ja näen udu ning kahtluseta, et see pole nende kirjandus!
 Ei, muidugi on neid noorepoolseid mehi ka, kellele meeldib/meeldiks. Aga kui mu raamat otsib oma lugejaid, on ta selgelt natu vääral teel, kui pole sihitud küpsemas eas lugejatele või üldse mingitele naislugejatele. Ja ma üldse ei saa nii palju pai ta eest, kui ta minu arust vääriks =(
Elik ma ei ole kurb (eriti), et ei paitata.
 Siiralt imestan hoopis.
 Et hei, mina ju ei teinud kampaaniat ise ega midagi, ja IKKA tehti veits valesti. Teised inimesed eksivad ka! Isegi kui nad on sümpaatsed ja nupukad!

Inimesed - keegi pole täiuslik.
Jah, ka inimesed, kelle töö on raamatuid müüa, teevad raamatumüümises vigu.
 Nii et ma imestan sel teemal. Aga ei ole eriti kurb - arvan, et hea raamat sai. Lihtsalt tal läheb nüüd veits aega, enne kui oma lugejad üles leiab, ja ilmselt ma ei saa ta eest ühtegi auhinda.
***
Varsti tuleb rollimängijate kokkutulek. Seekordne teema on Sügisöö unenägu.
Mõtlen innukalt, mida selga panna ja mõnevõrra vähem innukalt, kuidas Poeglaps kahe loomaga kaks ööd omaette hakkama saab.
Aga küll saab. Minu elus oluline olnud põhimõte: kui on vaja, saab toime.
Ainult noh - kui kogu aeg on ainult jaksamise piiril toimesaamine ja rõõmustamine pole enam teemapojukegi, on nõme.
Õnneks pole temal nii ja mul ka enam mitte.
Tallitööst taastutud! Vähem kui kuu! Jai!






    17 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, proosalaulik  

 


pühapäev, 29. september 2019



   
Kui olen nii väsinud, et ei saa magada, sonin siia 



Tõepoolest, elasingi poja sünnipäeva üle.
 Suht väheste probleemidega, aga noh. Needsinased ju olidki oodatavad.

 Väsisin nii ära, et läksin pärast üle autotee meetodil "ma ei saa aru, ei jaksa täpsemalt vaadata; no ehk vaatavad autojuhid  ise, et must üle ei sõida - oo, saingi autoga kokku põrkamata üle!"
 Väsisin tasemeni, kus ma ei jaksanud enam mõelda, et ehk saaks anda raha mõnele hästi pisikesele kolmeteistkümneaastasele lapsele ja see sõidaks rongiga koju, vaid: "Selge, neil pole transporti, nii et mina lähen rongiga ja loovutan oma autokoha ja kõik saab hästi." (Selgus, et ühele lapsele tuli kusjuures veerandi tunni pärast isa autoga järgi, aga mina olin selleks ajaks juba läinud ja muidugi polnud mul ka telefoni kaasas - et mobiiltelefon on selleks hea, et teda saab kodust välja minnes kaasa võtta? Aga inimesed helistavad mulle nii harva [õnneks], mul ei ole meeles teda kotti panna ju!)
 Mis siis, et mul iiveldas väsimusest ja sellest, et ma ikka proovisin natu ise ka virtuaalreaalsust ja ühes mängus sai lennata.
 Nagu ... tore, ma sain lennata. Vahepeal põrutasin vastu majaseinu ning enamik aega ei saanud üldse aru, kus olen, sest lendamiseks kasutatav vahend vahepeal kihutas ja siis lendas rahulikult. Tempo vaheldamine sõltus küll must endast, aga kaudselt. Mul oli pihus raketilüliti ja et mitte alla kukkuda, pidi ajuti kiirendama, ent ühtlast lilleimetlemisekiirust võtta pold võimalik. Ainult kiirendus ja siis vbla veel suurem kiirendus, kui ma üritan mingit tempo ühtlust saavutada.
 Ja siis oli mul nii paha olla, võtke see asi ära mu peast, maitaha!

 Juba enne lendamist olin nii väsinud, et pidurid ei töötanud, ajus üldse ei vilkunud signaal "nii ei tehta!" rohkem, kui et tuli meelde ja otsustasin, et kuradile, mind ei huvita.
 Tantsisin siis omaette halva muusika saatel seina ääres, kuni lapsed virtuaalreaalsuses hängisid, ja kuna hakkas palav, tegin seda sportrinnahoidja väel, sest no - pluusiga oli palav ju?
 Et ma ei ole piitspeenike neiu, keda rinnahoidja väel tantsimas näha on puhas rõõm kõigile?
 Kehvasti küll.
 Et päeva ajal lastepeol väga avalikus kaubanduskeskuses, kus uks futuruumi kogu aeg pärani, omaette rinnahoidja väel tantsida ei ole tavaline?
 Kutsuge politsei, kui nii ei tohi.

 Aga noh, sünnipäev sai läbi ja pea ei valutanud hullemini kui paari ibukaga ära sai klaaritud. Keegi ei jäänud nälga ja samas toitu ei jäänud ka kohutavalt üle, viinamarjad ja lillkapsas said päris otsa lausa. Läksin rongiga koju, LOOMULIKULT polnud autogatulijad keegi Totorot õue viinud, nii et viisin siis 50 sekundit pärast tuppaastumist ise. Aga sai ka kudzu ära pissitud ja no - üritus möödas, huhhhhhhhh.
 Nagu ... laste sünnipäevad, jätkuvalt suht kõige jäledamad päevad aastas. Ainus hea põhjus mitte rohkem lapsi saada.
 Olen suht leppinud ideega, et pean adopteerima, oma keresse kasvama keegi ei pane mulle. Aga no sellega ootab, eks ole, hetkel pole mul isegi püsivat elupaika enam.
 Ja vaikselt säriseb ikka lootus (ma tean, ma TEAN), et juhtub ime ja ka mulle saabub happy end ja seks on osa mu igaööelust ja tore mees osa mu igapäevaelust jne.
 Ei, ma TEAN, emake maa küll!

 See oleks kõrvaltvaatajale vist päris naljakas, kuidas ma perioodiliselt kohtun täitsa toredate ja pandavate meestega, kellega isegi on meeldivad kooskogemused (üks näiteks aitas mu kaldast üles, kui väga soojal päeval Totoroga koos ujumas käisin, aga kuna kõik normaalsed ujumiskohad olid kas inimesi, või veel hullem, teisi koeri täis, läksime suht suvalises kohas. Mul polnud rinnahoidjat, sest kes krt viitsib seda selga vedada, ja tema rääkis, kuidas on mind koeraga linna peal jooksmas näinud ja ta ise oli käinud just rattaga sõitmas, 50 km ring, ja phmt täiega nunnu), aga need kogemused on toredad just täpselt sellepärast, et ei järgne mingit telefoninumbrite vahetamist vms jäledust.

 Et noh - oleks idee küll mehega pere pidamiseks, aga ühtegi meest, kes juba pole muidu hea tuttav ja juba osa mu elust, ei taha. Sest nad on tundmatud ju! IU.
 Ei, ka seda ilusat aafrika päritolu kodanikku ei taha. Ei, ka seda teist mitte. Ei, ka seda seni mainimata  teist eestlasest jalgratturit, kes teisel kuumal päeval oli veepudeli koju unustanud ja rääkis, kuidas teeäärsetest taludest juua käis küsimas, ei taha. Sest noh - nad on võõrad ju! IU!

 Võtan komplimendid oma välimuse, ujumisoskuse, headuse ja hästi treenitud koera aadressil vastu ja lähen naeratades koju.
 Ja hiljem mõtlen, et krt, vbla, kui oleks suutnud end rohkem suhtlema sundida, oleks mõni neist mulle varsti lapse võinud teha ...
 Aga ei suutnud. Nagu NII JÄLE!

 Ja nii on.

 See on täiest selge nüüd, kus avastus on juba tehtud, et ma ei taha uusi inimesi oma ellu SSSSSuhtena. Kui inimene ON juba mu elus, siis võib ka SSSSSSSSSuhte peale mõtlema hakata, aga uue inimese puhul - NO EI.
 Aga varem ma ikka piinlesin ja otsisin põhjust, miks ma kellelegi ei meeldi (v.a. need ja need ja need ja need kohtumised, aga võõrad inimesed ju ei loe, nad ei tunnegi mind!)
 Ja ma ei saanud aru sellest, kuidas Rongimees sai mulle eelistada mingit äsjakohatud naisterahvast, kes pealegi pole (minu arvamus) eriti ilus, on häirivalt paljusõnaline ja mõttevaene suhtleja ning pole vist ka eriti tark. (Tegelt ma ei tea, suhtlusjutu, mis on üpris tuim, põhjal oletan.) Nagu - miks, MIKS?!
 Aga kui võtta nii, et teistel inimestel ei ole tõrget uute inimeste ees, vastupidi, neile meeldibki ja "kui esimese paari kuuga pole miski susisema hakanud, ei hakkagi mul temaga seoses", on palju arusaadavam.
 See, mis mus üldse äratab tunde, et oo, kena mees, temaga võiks (et ma TUNNEN inimest!), on neile turnoff.
 Et mul on olnud üks suur armastus e. Poeglapse isa, on juba niigi hästi läinud ses "olen-teisiti-kokku-pandud"-elus.
 Poeglapse isa ma tundsin enne sebimahakkamist jupp aega, aga tal oli naine ja kaks väikest last, noh. Nii et minul oli täidetud "ma pean inimest enne tundma" tingimus ja tal "ma ei tohi teda naisena märgatagi - kuni äkki võib ja siis ta lendab nii innukalt peale, et olen uimaseks löödud ja annan peaaegu sama innukalt järele".

 Asjad on nüüd loogilisemad.
 Ma nüüd tean, milles kühvel.
 Aga nukker on ikka.
 + ma olen K peale veel pahasem. Nagu - kui oleks piisavalt hea naine, laguneksid ju kõik tal mõttes olevad (kuigi mulle mitte väljendatud, krt, ei või siis RÄÄKIDA v???) vastuargumendid juba eos? Liiga kaua tundmine näiteks sealhulgas. Järelikult ma ei ole piisavalt hea? Kurat, mis mul viga on, kes veel parem saaks olla???
 Mingi uus naine?
 Nagu ... PÄRISELT?!?!?!

 P.S. Murca on täitsa lühikese ajavahemiku järel uuesti postitanud! Nii LAHE!!!!!! 


    14 kommentaari:       

 
 Labels: ei ole päris nunn, lapsed  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 27. september 2019



   
Tore 



Nii tore on vahelduseks olla üleni rahul ja rõõmus. (Õhtuti on ikka veel raskem, sest ma väsin ära, ent hommikuti on niiiiiiiiiiiiiiiii leebe.) Lepin kõigega, millega "leppida", täiesti rõõmsal meelel, sest tunnen end nii armastatuna =)
 Aitäh!
 Awww!
 AWWWWW!!!

 Eile käisin tallis külas.
 Peamiselt oli mu mõttes "ma viin neile õunu, hobused ei pea õunteta elama!" ja siis oli nördimusäratav avastada, et keegi oli mu varemete juures asuvad õunapuud tühjaks korjanud v.a. nii kõrgel asuvad õunad, et nendeni ei ulatu. Nagu - ma kahtlustan võõraid õunakorjajaid müümiskavatsuses, sest kuigi olen ka ise "teeme siidrit, meil on vaja hästi palju õunu"-üritusel abiks olles külarahva (kokku lepitult, mitte raksus) puudelt kõik kättesaadavad õunad ära korjanud, siidri jaoks ei ole mõttekas puu otsa jätta väikesi, ühest servast halvasti kasvanud ja seetõttu ebasümmeetrilisi või muidu kipakaid õunu.
 Mis nende puude otsas alles olid.
 Kahjuks polnud neid väga palju.
 Kuigi neid puid, mis tühjaks korjatud, ikka oli. Mingi ... näiteks kaheksa.
 Just need paremate õuntega. Üks mitte nii heade ja veits tooretega oli täis jäetud.
 Aga enne, kui ma selle mitte-nii-hea puuni jõudsin, milleks tuli kilomeeter või nii kõndida, sattusin õunaaia peale, mida iial tähelegi pole pannud. Ilma tarata ja poolvalmis maja lähedal. Ilmselt oli seal kunagi maja, lammutati ära, ehitatakse uut asemele - aga hetkel seal elanikke ju pole? Keegi õunu ei söö? Selge, läheb.
 Nii et obused said endale selle maja õunad, aga kui ma kohale läksin, selgus, et ilmaasjata olen ponnistanud.
 Tallis oli VÄGA SUUR kartulikott õunu kolmveerandini täis ja kui ma oma spordikotitäie sinna suurde kotti juurde ladusin, ei olnud isegi väga näha, et nüüd rohkem õunu on.

 Aga ma söötsin viis õuna hobustele. Pehmed innukad mokad!

 Talli oli neli või lausa viis hobust juurde tulnud, latrid oli uuesti jagatud. Try Your Best oli nüüd ukse kõrval, seal, kus enne luuad-rehad-kärud ja muud sellised asjad, paar palli heina vist ka.
 Tervitasin amatsoontüdrukut, hobuseid, ladusin õunad ümber, käisin paar korda edasi-tagasi - ja kui treener ja veel keegi (ma polnud teda varem näinud, mingi kaarikusportlane vististi) tagasi sõitsid, üks hobune kaariku ees ka jumalast võõras mulle, olid juba sisse tulnud ka kaks hobuseomanikku. Mees soomlane, aga naine vbla mustlanna. Vähemalt jume, juuksed, pikad voldilised seelikud ja ohtralt ehteid nagu viitasid sellele - ja soome keeles ta küll ei rääkinud. Nii umbes 55-65 mõlemad.
 Ja kui olin ära öelnud: "Tere!" ja "Teil on siin nii muutunud, nii lahe!" läksin minema, naeratades ja rahulolevana. Sest noh - ega ma siis inimesi näha tahtnudki =) Ikka hobuseid ju! + kuna ma olin öelnud, et õunu ikka toon, oli jube täitmata lubaduse tunne varem.
 Üks uus hobune oli veel heledam kui Papa's Goldfinger. Lakk lausa blond ja valged mitte aint sokid, vaid lausa põlvikud, lauk ka tohutu.
 Aga temast veel heledamat ikka tallis pole =P

 Oot, see ei huvita teid? Aga et ühes traavlitallis pole üldse heledaid hobuseid, on ju huvitav?! Mõelge sellele! Kõik võigud ja kollased, hallid, hiirjad, valged ja kimlid - nad on mu selle-talli vaatluse kohaselt kas
 a) haruldased
 b) ratsahobused, kes kaarikute ees ei jookse
 c) pole üldse sportlased
 Täiega põnev!

 Homme on mu pojal sünnipäev.
/heidab mõtliku pilgu köögi ja vannitoa vahel asuvale puuduva klaasiga aknapoolele. 
 Ma arvan, elan seekordse eriliste probleemideta üle.
 Sest nii tore on tunda, et inimesed hoolivad!!! NII TORE! Mul on kohe palju enam varusid hinge- ja vaimu sees!

 Ei oska õieti sõnadesse pannagi, kui meeldiv on avastada, et inimesed märkavad mind.
 Kui nii võtta, on ka selge, miks ma meeleheitlikult oma raamatutele tulevaid tagasisidemeid otsin. Ja, muide, samas nördin, kui need mööda on - kui aus olla, olen ka korduvalt õlgu kehitanud kiitvate arvustuste peale, kus must samas mu enda meelest aru ei saadud. Mulle on tähtis, et märgataks, kuid et märgataks MIND, mitte kedagi märkaja enda peas, kel minuga paar ühist joont.
 Jah, ma olen omast arust oma raamatutes sees, dohh. Kas mu mõtetest saadakse aru või ei mõisteta neid teps mitte, kuigi raamat lugejale ju meeldib, on oluline.

 Aga kui märgatakse mind, kui inimesed hoolivad, kuidas ma elan ja et mul rämehalb ei oleks ...
 Nii tore on teistele tore olla!!! 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, tallitöö  

 


teisipäev, 24. september 2019



   
Vahelduseks materiaalne - nii õnnelikult 



Olgu, nüüd ei taha enam üldse viriseda.
 Mu kodu ostmise kontol on üle poole tuhande raha. Nagu ... ei, sellega ei osta midagi, aga ma panin asja tiksuma üleeile!
 Ei, sama tempoga ei tule edasi, see oli algusetähelepanu, nüüd on kõige innukamatel inimestel mõneks ajaks (õigusega) "tehtud!" tunne ja ... aga mida?!
 MIDA?!?!?!
Nagu ... iga loll teab, et tulevad veel jõulud, et aega on nii palju veel ja INIMESED ON NII ILUSAD JA HEAD!
 Küsi ja sulle antakse. (Välja arvatud et seekord oli "lase inimestel endale mitu päeva peale käia, et nad tahaksid sind aidata, ja muuda see viimaks kõhklevalt võimalikuks", aga noh - lõpuks muutsin ju? Krt, ma olen inimene, ma ei PEAGI täiuslik olema, alati ja igas asjas kõige adekvaatsemalt reageerima! Jee mina!)
 Sest INIMESED ON NII ILUSAD JA HEAD!

 Lisaks arutame Varrakuga ja nad tunduvad mu eluloo- ja eneseabi- ja kogemusraamatust huvitatud. Piisavalt, et panin eeldatava struktuuri kokku ja nad tahaksid esimest peatükki näha, et missugune raamat tulema peaks.
 Tundub üpris üpris võimalik!
 Nüüd (loe: homme) hakkan seda esimest peatükki tegema.

 Jah, muidugi on jooksva rahaga puudus käes, aga tegelikult on kodus süüa ja kohvi veel oma nädalaks. On loomatoitu mitmesugust. On peaaegu täis pakid kempsupaberit ja nõudepesuvahendit, täiesti täis pesupulber ja kaks pakki võid, on soola ja õunu ja sinki ja juustu ja ... emake maa, kui hästi ma elan. Isegi kohvivalgendit saab veel juurde osta, kui kodus olev lõppema peaks.
 Kassiliiva on samuti.
 Isegi mineraalvett.
 Porgandid sõi Poeglaps ära. Ta sööb neid jubedates kogustes, ligemale kilo päevas, anna aga ette.

 Oh, ja siis on veel Saladuslikud asjad!

 Meil hakkas süsteem käima nii, et vahel ma tõin koju midagi head (kommi, kartulivahvleid, soolapulki vms) ja kohe kätte andmise asemel peitsin ära. Ja kui siis pojal oli kurb meel või miski kodus nagu ei maitsenud, aga midagi tahtnuks, ta küsis, et kas midagi Saladuslikku on, ja kui oli, tõin välja.
 Nüüdseks on mul peidus umbes 7 eri sorti saladuslikke asju, kas soolane, magus või jook, saab pea alati valida, ning kuigi marineeritud kurki pole ammu olnud, üldiselt hoian taset "Saladuslikuks sobivad vaid Poeglapsele väga maitsevad asjad". (Marineeritud kurk maitseb talle ka VÄGA. Tavaline kurk vedeleb söömatuna viiendat päeva - enne oli kurkidega nagu porgandiga praegu, vaevalt ilmus, kui hingati sisse, aga siis korraga sai Poeglapsel "isu täis" ja kõik - vahel võileiva peale paneb. Kui on õiget sorti leib ja või pole külmkapikõva, on juustu ning parasjagu võileiva isu. Jap, temal küll oma täpsete tahtmiste äratundmisega raskusi pole!)

 Siis on veel tore, et meil on kodus kaks kärbest ja Totoro saab neid pingsalt jälgida ja haarata üritada. Seni pole ta küll kordagi kärbest kätte - lõugu - saanud, aga sa kõrgemale püüa, kui tiivad kannavad, miks muidu taevas on!? nagu Robert Browning kirjutas.
 Olgu, tema kirjutas inglise keeles, see on tõlge.
Kui püsti tõuseksin ja tuppa riiuli juurde kõnniksin, võiksin vaadata, kes tõlkija oli. Aga ei viitsi jaksa.

 Hea on olla. Selline väga hoolitud ja armastatud tunne. Inimesed! Vaevuvad! Minu jaoks!
Ja "kuigi sa proovid olla hea" sai vahepeal juurde 3 (kolm!) hinnet! Loetakse! 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: inimesed on nii ilusad ja head, koerus, lapsed, proosalaulik, söök  

 


pühapäev, 22. september 2019



   
Lõin konto, palun nüüd abi! 



Ma nüüd natuke võdisen sisemiselt, kas tuleb jälle mõni ja ütleb, et mul ei ole abile ÕIGUS - aga kuradile.
 Ma vähemalt teen MIDAGI enda aitamise kergendamiseks, eks ole.
 Ja palun abi.
 Näu? Auh? Palun!

 Nii et korterilaenu sissemakse kogumiskonto: EE921010011838960223
 See on SEB.

 Ma kavatsen sinna ise ka maksta, kui mul õnnestub taas mõni raamat maha müüa vms. 


    2 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu  

 


   
Enterluule 



Kas me oleme need,
 kes oleme,
 alati ja läbi aja?

 Ühele klassiõele
 sooviti läbi feisbuugi
 sünnipäevaks
 "Mõistust ja arukust!"
 ning mina mõtlesin:
 "Neid on tal, jah, juurde vaja!"
 oh-nii-irooniliselt.

 Sest juba koolis
 korraldas tema kõike asist.
 OO-oorganiseeris.
 Tal olid muidugi head hinded,
 aga ka kõrge ühiskondlik aktiivsus
 ja oma sünnipäeval septembris
 pakkus ta ALATI,
 kõik 11 aastat,
šokolaadinööpe väikeste suhkrupärlitega.

 Mingil ajal pärast gümnat
 oli ta Eesti Eurovisiooni korralduskomitees,
 kui mitte ainult mina,
 vaid enamik me lennust
 venitas veel ülikooli,
 kaevas taskute põhjadest sente,
 kui taskupõhi just katki polnud.
 Siis olid sendid kuskil mujal.
 Kui olid.

 Nüüd on tal korralikud fotod
 endast perega Pariisis
 või ilma pereta Viini filarmoonias.
 Mõtlesin, et nii korralikke kostüüme
 kantakse ainult filmides,
 kui temal piltidel seljas on.

 Ta oli kogu aeg selline.
 Ja mina olin kogu aeg ... noh, imelik.
 Mõtlen oma kooliajale tagasi ja ...
 Häh, isegi soeng on praegu peaaegu sama,
 kui keskat lõpetades.

 Me ei ole arenenud kuhugi mujale
 kui ainult rohkem iseendaks. 


    12 kommentaari:       

 
 Labels: luulud, vanainimese heietused  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 20. september 2019



   
Ma olen ligemale kaks kuud aina halanud. Võib siis veel, vahet pole ju 



Kas ma võin hädaldada?
 Nagu VEEL hädaldada?
 Sest mul on halb (keha haige. Täna tegin ta veel haigemaks, sest kaotasin oma pangakaardi koeraga jalutades jõe äärde ja siis jalutasin kõik tee tagasi, lootuses see üles leida. Leidsin ka, aga isegi Totoro oli väsinud pärast, ei jooksnud ringi, vaid kõndis vaguralt mu kõrval) ja siis on kõik halb ja viuviuviu.
 Kui mu sees on halb, on kogu mu maailm halba täis.

 Mu uus raamat on selgelt hunnik ajaloomaiguga armastuslugusid, aga inimesed, kellele need meeldida võiksid, ei loe neid, sest kaanel on kirjas "ulme".
 (Ja ma ei saa unustatud seda Sirbis ilmunud sitta arvustust - nii üldse ei salli, kui lugeja vabšee pihta ei saa, mida ma kirjutasin, ja arvab sealjuures, et on adekvaatne arvustama.)
 Nagu - goodreadsis on aint 16 hinnet ja osa on selgelt inimestelt, kes ootasid midagi muud. Ja keegi ei loegi seda rohkem, sest ... sest. Sest.
 Mul on tunne, et mind ei nähta, minu suunas tehakse aint harjunud liigutusi (noh, on mõned erandid nagu nt notsu ja mu poeg).
 Keegi ei tee mulle last - olen vaikselt taas mõtlemas, et ehk peaks suvalisi tüüpe baaridest otsima. Aint noh - see on vastik mõte.
 Korterist ma isegi ei mõtle - pühapäevani vähemalt. Esmaspäeval on Keila sotsiaalosakonnas vastuvõtt, vbla lähen sinna - kui mul enam NII RÕVE olla pole.
 Kui on, siis ootan veel veidi. Lõpuks oli ema mees ses osas väga inimlik, et mul on terve aasta aega endale uus elamine leida.

 Halahalahala ... kusjuures paneme tähele, et tegelt mul ei ole veel NII halb olla, kui halb on halb. Ikka veel tundub halb ajutine, läheb jälle üle, plehullu-värk.
 Nii kui iiveldus natu taandub ja kurgutuimestustablett valu vaigistab, tekib tunne, et hoi, täitsa võib veel elada.

 Ning häid asju on ka.

 Tütarlapse koor sai oma Hispaania-konkursil esimese koha rahvamuusika- ja kolmanda koha vaimuliku muusika esitamises.
 Poeglaps tundub kooliga natuke leppinum ja meil on head vestlused ja ma õpetan talle matemaatikat. (Et tal on matemaatikaõpetaja, kes ei oska õpetada, nii hea pole, aga ignoreerime.) Minu õpetused kannavad vilja, kahtede asemel on tal nüüd neljad ja isegi üks viis.
 Kodus oli vahepeal nii palju süüa, et külmkappi ei tahtnud ära mahtuda, aga olen osavalt toitu teinud, miski ei läinud halvaks ja kui nüüd saab ära söödud ka see kalasalat, mida kogemata nii umbes neli liitrit tegin, on elu taas normaalne.
 Singi-juustu võileivad lõunaks maitsesid hästi.
 Kass on paks ja ilus.
 Koer on mittepaks ja rõõmus ja väsinud (üldiselt olen seda meelt, et kui koer on jalutamisest ja mängimisest nii väsinud, et kodus peamiselt magab, on temaga hästi).
 Ma võtan jälle vaikselt tolmu laudadelt, riiulitelt, kapiliistudelt ja mujalt - tallitöö aegu ei võtnud.
 Viisin pesu välja kuivama ja tõin täpselt enne vihma tuppa, panin kappidesse ära ja jee.
 Pojal on sünnipäevakutsed käes, homme jagab laiali.
 Vend kirjutas mulle ja muuhulgas oli üleni toetav ja soovitas "neist rajakatest üle olla, nii tobedalt, kui see ka kõlab". (Ma armastan oma venda üliväga.)

 Nii et tegelt ei ole halvasti.
 Välja arvatud, et mul on nii halb olla!
 KAUA VÕIB???? 


    21 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, ängipuhang  

 


kolmapäev, 18. september 2019



    
Nüüd 



DISCLAIMER: Postitus on kirjutatud umbes 36 tunni jooksul, lõik siit, lõik sealt kokku pandud ja seetõttu pisut ebaühtlane teemal "mis mu ajus esiplaanil on".

 "Ma ei taha, et Poeglapsel halb on!"
 Tal valutas pea. Mina rääkisin omaette köögis, sest targa inimesega on meeldiv rääkida ning kui ma natuke nõder olen (olen ikka veel haige), võtan meeldivust igalt poolt, kust saan.
 "Ma ei taha ka, et minul halb oleks. Ma tahan, et KÕIGIL hea oleks!"
 Jaah.
 Aga see ei ole niisama-soovida, eksju.

 Phmt on mul aastapäev. Surma-aastapäev. Nii et kohane oleks kirjutada, milline ma siis NÜÜD olen. 5 aastat. Kõige ümmargusem siiamaale, kui leida, et kümnega jaguv on ümmargune aastapäev ja viit kümnega jagades tuleb kena 0,5.

 Esiteks (jah, see teema on mul IKKA VEEL ajus esiplaanil)olen ma kaalukam kui varem ja täielikus hämmingus ikka veel sellest, et oleksin kunagi sellist kaalu kõhklematult "paks-paks-paks olen!" liiga suureks arvanud.
 Teiseks, kui olen väsinud, näen kahekordselt üha kõrgemale ja kõrgemale. Mida väsinum olen, seda enam nägemine paigast ära läheb ja kui algul on ainult alla vaadates pilt vale, siis väsides võin ka otse vaadates asju mitmekordselt ja valedes kohtades näha. Kuna samal ajal muutub halvemaks ka kontroll parema käe üle (kellega me oleme ühe keha osad, aga mitte alati ühel meelel, mis nüüd parim tegutsemisviis oleks ja kui mina ikka olen väga otsustanud, pean teda konkreetsete mõtetega veenma, et ta minu tahtmist teeks), kipun mitte ainult uksest mööda vastu piita kõndima, vaid asju maha pillama, ümber ajama, neist niimoodi mööda haarama, et miskit läheb ümber või lausa katki - aga ma ei ole enam enda peale seepärast pahane isegi mitte kohe tuleva reaktsioonina, mida siis maha rahustada, vaid tõesti tunnengi kohe: "No olen väsinud, selge ju, et nii juhtub. Puhka, naine, võta vabalt!"
 Kolmandaks: ma ikka väsin väga ära. Ma arvan, see ei ole ei ainult autismist ega ainult traumajärgse ajukahjustuse sündroomist, vaid nende koosmõju. Ja et asi eriti karmiks teha, siis ma ... eee ... kuidas öeldagi ...teesklen?
 Kuid see ei ole teadlik tegevus "võtan end kokku ja teesklen normaalset", ei olnud ka enne rongi. Vastupidi: mul ei olnud toona ega ole praegu enam ressursse, et käituda "kohaselt", mõelda välja ja viia ellu, kuidas "normaalsed" inimesed sellistes olukordades käituksid. Ma käitun, nagu käitun, sest ma ei JAKSA demontseerida. Kui ma paistan eriti väsinud ja nõrk, olengi. Aga kui ma paistan suht normaalne, ei ole mingit kindlust, et olengi - võin olla ka niivõrd väsinud ja katki, et mul pole enam ressursse seda kehakeeles öelda. Väsinum, kui väga väsinud paistes.
 Minu jaoks on kehakeel lihtsalt veel üks keel ja ma valdan seda muide halvemini kui eesti keelt nt.
 Jaah.
 Kõrvalepõige: ma väsin ära? Täiega. Paari tunni eest sain teada, et peaks nagu aastaga leidma uue elukoha ja sinna kolima, veerandtunni eest, et see pool maja, millele lootsin, on hõivatud, ja ilmselt on sotsiaalkorter järgmine variant, ja ma olen niiiiiiii väsinud.
 Nii väsinud.
 Aint magaks selle kõige peale, sest ma ei jaksa kohaneda.
 Noh, aga terve aasta on aega. Maga, naine, eks siis näeb, mis saab.  Kõrvalepõike lõpp.
 Niih, neljandaks: vat jalavaluga on muutus: esiteks on peamine valu vasakul pool, selg ja vitt valutavad harva ning parem jalg natuke tihemini, aga neist kolmest piirkonnast on valud suhteliselt tagasi tõmmanud. Ja isegi vasaku jalaga on nii, et vahel tuleb mitu päeva järjest valuvaigistavat masinat kasutada, et näiteks magada saaksin - aga siis läheb kümme päeva ilma ja pole asigi. Natuke tuleb meelde, ent siis läheb jälle meelest ära.



See on parem pilt kui eelmine - pole kutsikas
ja õigem, unenäoga rohkem klappiv värv samuti.
 Muidu nägin unes, et võtsin ühe koera veel. Kellelgi oli kätte jäänud, tahtis lahti saada ja ma 
 mõtlesin, et no kaks koera ei ole ju väga palju raskem kui üks, las tuleb.
 Ilma et ma sugu ka teadnud oleksin. Siis muretsesin unes, et krt, aga kui on isane, ma nii pisikest kasvu kutsikaid, kui neil kahel tuleks, küll juurde ei tahaks tekitada. Mina pooldan ju ikka suuri koeri ...
 Koer, kelle võtsin, nägi välja sihuke nagu pildil, kuigi oli vist suurem, kui nende tõug päriselt on.

 Kokkuvõteks sobib Emilie Autumn.

 Üritan harjuda mõttega, et sotsiaalkorter.
 Krt, ma siin nii palju remonti siis tegin ... aga no ma nii teengi =) Ei tule ühtegi elupaika peale emakodu meelde, kus ma POLEKS nõrkemiseni remonti teinud =P



 Ma küll tüdruk enam pole, aga noh - vanatüdruk ikka =P 


    9 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, lapsed, muusikad, uned ja unelmad, uus mina  

 


pühapäev, 15. september 2019



    
Esitlusemälestused kassiteemalise vahelepõikega 



Ma olen liiga noor selle pasa jaoks.
 No tõesti.
 Olen rahul, et ronisin haigena esitlusele, külmetasin (esitlemise enda ajal ei tundunud külm, aga varsti pärast seda oli juba õhtu ja temperatuur kukkus nagu kivi rõdult), rääkisin jaburat juttu (aga ausat!) ning nägin isegi kahte muust kohast tuttavat kui kirjandusega seotut. Rahul, et vastasin lisaks päris okeidele küsimustele (Valner Valme oli mul hea valik jutukaaslaseks!) suht absurdsetele (osa publikust elas mingis oma maailmas selgesti). (Teine osa oli väga adekvaatne, phmt hea publik kokkuvõttes!)
 Rahul, et see nüüd tehtud on ja K oli ka seal ja ostis mulle pärast lattet, mis oli VÄGA hea.

 Nüüd on mul köha lisaks muudele haigusrõõmudele. Ma ei saa kell 4 öösel magada, sest midagi midagi, ja lihtsalt NIIIIIIII halb on.
 Ei ole kõrget palavikku, on alapalavik. Jalad valutavad. Kurk valutab.
 Haigutan ja köhin ja nuuskan ja hädisen. Andsin kassile süüa. Sest tal oli selline nägu peas, kui ülbelt kausi kõrval aknalaual lebas, üks käpp allapoole rippu: "Kuna keegi mulle süüa ei anna ja see kauss on juba igavik otsa tühi olnud, ma laman selle kõrval ja valvan hetke, kui ma viimaks kellelegi meelde tulen ja ta mind toidab. Kohalikud inimesed, pff. Üldse ei hinda mind! Napakad sellised, aga mis neist tahtagi ..."
 Korpus on väga ilusaks läinud siin - Nõmmelt tulles oli selline kõhn vare, natuke pulstis ja meeleheitliku rohelise pilguga. Nüüd on ilus sile kandilise näo ja suurte roheliste silmadega isik. Soliidselt kerekas ja samas kassilikult (ehk ülemääragi piisavalt) graatsiline.
 Ei, ta teadis enne samuti oma väärtust. Ikkagi kass, muidugi ta teab! Aga nad ostavad talle vahepeal odavat toitu, mis talle ei maitse, ja ta käib kogu aeg õues ja saab seal ka tappa mõnikord ja oli haavadest kärnaline kõrend, kui jõudis meile.
 Ei, ma ei arva, et ta on õnnelikum üldse mitte õues käies sileda ja tüsedana meil aknalaual ja köögitoolidel, elutoa põrandal ja poja kapis (kust ta täna lakkumishelide järgi otsides avastasin!) magades.
 Aga ta on ilusam.
 Võibolla mul õnnestub poega veenda, et ta kassist pilti teeks, siis te näete ka.
 Ehk siis: võimalik, et postitus täieneb piltidega!
 Ma "Mereaja" larpi postituses lubasin hiljem pilte ka lisada ja on pildid? On.



Hästi sita kvaliteediga pilt,
 ent parem see kui üldse mitte, eks?

 Aga üldiselt: olen liiga noor selle pasa jaoks.
 Nuuskan päriselt, köhin päriselt ja noogutan mõttes.
 Absoluutselt.

 No mis siis, et ma ei rääkinud iga küsimuse vastuseks (raamatuesitlus teemaks!) kõige säravamat juttu? Andsin oma parima.
 Mis siis, et säravaid hetki teile transkribeerida ei suuda, sest ei mäleta? Andsin oma parima.
 Mis siis, et keegi meeskodanik ütles, et sai mu raamatu arvustamiseks, aga ei suutnud seda lugeda (kuigi ta kindlasti teeb seda veel), sest kogu aeg tuli "Troonide mäng" silme ette. Ok, selle vastuse ma võin umbes siia ümber lüüa.
 "Kui ma selle esimese loo kirjutasin [varem oli juttu olnud, et see on _päris_ vana], ma ei olnud "Troonide mängu" lugenud, ma isegi ei teadnud, kes G.R.R.Martin on, mulle oli kogu tema süsteem võõras - ja siis oli lugu valmis ja seisnud ka veel, kui viimaks lugesin. Martinit. Ja olin tõesti "Faaaakkk!" sest noh: minu Kuuevalla ja tema Seitse Kuningriiki ja et need phmt on ikkagi ühe kuninga valitseda, on olemuselt sarnased! Aga no ma enam ei teinud ümber ka."
 Ja nii oli. Absoluutne tõde.
 Andsin oma parima, aga juhtus sedasi. No juhtus. Andsin ikkagi.

 Huvitav, kas ma saan üritusest mõne pildi ka? Tehti mõned, aga ma ei tunne ühtegi piltnikku sealt.
 Vist ei tule minuni.


K. pilt
 Ma ei saanud ega saanud minema,
 publik muudkui püüdis kinni
 =)
 Nii et võin rahuga öelda (keegi ei suuda enam kontrollida), et nägin päris hea välja. Lausa ilus. Kui minu kohta öeldi "Eesti fantaasiakirjanduse säravaim daam", ma ei tundnud vähimatki soovi vastu vaielda, ainult noogutasin-poolkummardasin tänutäheks märkuse eest. "Istun siin ja säran oma läikivate juuste, suitsusilmade, rohelise nahkjaki ja roosa kleidiga, võrksukkades ja üks ühest, teine teisest paarist kõrvarõngastega. Tehke paremini, kui oskate!"
 Fäänsi hetk.
 Esitluse järel tuli üks daam ja ütles, et ta ei ole mult midagi lugenud, aga ma tundun nii huvitav ja lahe inimene, et ta kindlasti kavatseb.

 Olin meelitatud.
 Ühtlasi oli see reaktsioon, mida lootsin. Mulle meeldib esineda ja ise arvan, et teen seda päris hästi. Ja kui kellelegi meeldib mind esinemas näha, on kõik eriti kaunis ning täiesti täkkesse läinud.
 Ei, inimesi ei olnud palju, sinna telki - täpsemalt telgipoolde - mahtuski umbes 15 või nii.
 Kuna osad seisid, siis vahepeal oli vast 20 isegi.
 Aga no päris mitmele meeldis niivõrd, et nad tulid pärast rääkima, ühte kallistasin, kirjutasin raamatutesse pühendusi ja olin natuke aega Peen Proua Kirjanik.

 Köh. Köh-köh-köh.
 KÖH!
 Enne mul polnud eriti köha. See haigena linna peal kooserdamine ikka mõjub. Aga samas üldse pole kahju, et käisin.
 Ei ole alati valikud lihtsad, noh. Proovid olla hea, aga ei saa kunagi kõike, sest inimene - inimese võimalused on piiratud. 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: eneseupitus, kassus, proosalaulik, tibinlusus  

 


reede, 13. september 2019



    
Siia ka 



Igaks juhuks ütlen veel, et tulge esitlusele!





 Ma olen haige (ikka), aga vbla just seepärast veel ausam kui muidu? 


    1 kommentaar:       

 
 Labels: proosalaulik  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 11. september 2019



   
Ilmajäetu 



Lugesin artiklit.

 Pikk artikkel oli ja ma hakkasin fb-s jagajale kommenteerima juba kuskil veerandi peal, et nojah, seepärast ei ole ma ilmajäetuseis-us(-es?), et mul pole kunagi midagi olnud, millelegi õigust olnud, mul ongi kõik vaid teiste armust ja no sedasi must ilmajäetut ei saanud.

 Aga kui olin kõik läbi lugenud ja veel mõtlesin, mõtlesin, et mis mõttes ei ole.

 Miks ma sinna õenduskooli läksin?
 Sest mul oli villand sellest, et mind kellelegi vaja pole, et mind ja minusuguseid nagu olemaski poleks. Kunagi ei tulnud keegi mulle rohkem kui päriselt uppumise vältimiseks appi, ükskõik kui hädas ma olin ja kõik oli mu oma süü.
 Pere? Oh, kuidas nad armastasid mulle rääkida, kuidas iseseisev peab olema, millal ma OMETI iseseisvaks saan ja issand, ma ka isa pole osanud oma lastele valida ja ülikooli ei lõpetanud ja no ...
 Pole laste isasid kohtusse ka kaevanud? ERITI mömm!

 Milleks on hea paljulugenud keskharidusega tööta üksikema? MITTE MILLEKSKI!!!
 Kui tudeng olin, olin ühiskonnas kuidagi rehabiliteeritum. Tundsin seda igalt poolt kaasa arvatud perekonna suhtumistes. Raha oli endiselt kohutavalt vähe, aga sotsiaalne staatus tõusis.
 Tudeng, noh. Tudengid on vaesed, aga see on tulevikus muutuv seisund.
 Jep, õenduskool!

 Et mul olid vaid üürikesed proovisuhted (Leevike!) või üldse "seksime, sa oled suht tore ja igatahes ilus, mõnd aega on see ka ok suhteasendus", oli ka ok, sest no TUDENG ju. Seksuaalse suva aeg.
 Aa, et ma olen üle 30 juba? Nojah, see on muidugi raske juhus.

 Siis tuli üürike kaugsuhtemoodiasi Rongimehega ja mul oli: "JESS! SELLEKS kõik see vaev ja häda enne! Ootasin teda nii kaua, aga vähemalt sain korraks kätte ja see päris ilmaasjata polnud kõik! Mu pikaajaline varjatud igatsus ning iha on rehabiliteeritud!"
 Mõtlesin kainelt, et vbla ma ei meeldi talle kallimana, aga ausalt - selle peale, et tast ka sõbrana ilma jään, lihtsalt ei tulnud.
 Lisaks tegin 2014 suvel ka tööd.
 Mulle NII meeldis see. Töö, tegevusena. Lisaks: ometi kord olin vähemalt ses osas ühiskondlikult aktsepteeritud, et sain palka ja mul oli leping ja puha.
 Ja samas võttis see mu niiiiiiiiiiiiiiiiiiiii läbi. Nagu NIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIII.
 Ma ei teadnud, et see on ebanormaalne. Arvasin, et sedasi käibki ja kõik inimesed elavad sedasi. Nemad suudavad - ainult mina mitte.

 Mina vaatasin oma elu ja mida ma nägin? Ma jäin Rongimehest ilma (muide, suht TÄPSELT samamoodi nagu K-st praegu - mul on nii kohutavalt halb ja mees lihtsalt ei tee sellest eriti välja? Fakk, mis krdi sõber see selline on?!?!?! Jälle samamoodi?!), mingit muud armusuhet ei taha, teen parimat tööd, mida Eestis saab teha, kolm korda nädalas. Üle päeva käin kohal, iga päev on reede ja olen nii läbi?
 Midagi ei ole oodata. Tulevik on lõputult sama jama.
 Lõpetan kooli ära ja teen sedasama tööd veel rohkem, kui juba praegunegi koormus tapab mind efektiivselt? Üksik, igavesti üksik, keegi ei võta mult koormaid vähemaks ega anna mulle sotsiaalselt aktsepteeritumat positsiooni "näe, aga TEMA tahtis seda naist, nii et peab ikka suht väärt naine olema kuidagi".
 Mul on lapsed, aga ühiskonna meelest on see ka valesti, minusugune ei oleks pidanud iial paljunema.

 Ilmselt on neil õigus.
 Ma lihtsalt ei kõlba maailma!

 /... ehk siit ma jätan vahele, te teate nagunii, mis juhtus//

 ...ja kui siis tuli see "Lihtsate valikute" teise-kolmanda koha vääriliseks hindamine, kui ühiskond VIIMAKS ütles mulle, et mus on ka midagi head, ma võin eksisteerida, olen ka midagi muud kui arved riigile ja koorem oma emale - see oli ikka megasuur kergendus.
 Ma olin hoolega õppinud, et KAMA ja POHH ja OLEN KÜLL HEA INIMENE ja ka uskuma jäänud, aga samas võttis see mult nii palju tööd. Nii raske oli endale päevast päeva meenutada, et ma olen väärt inimene, ma olen hea ning kui seda ei nähta, on pimedus teistes, mitte ei tulene minu omadustest.
 Ja siis - viimaks, meenutan, et sedasama tekstigi olin enne samuti mitmel pool pakkunud - öeldi mulle, et mul on ka ühiskonna meelest mingi väärtus.

 Nüüdseks olen juba üsna unustanud, KUI ilmajäetu, kui halva, vaese ja närusena ma end kogu aeg tundsin.
 Sain kommenteerida, et seepärast mina ei ...
 Nojah. Ma ei oleks küll kunagi, mitte mingi hinna eest EKRE valija võinud olla. Aga ma ei ole ka iial olnud Reformierakonna valija. Ega Keskerakonna.
 Minu mõtlemine kipub pidama empaatiat põhiväärtuseks üle majanduse või mille iganes muu.
 Elik mulle on sümpatiseerinud ideed "oleme sõbralikud sõbrad" ja kõik muu on ebaoluline mudru. 


    45 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, vanainimese heietused  

 


teisipäev, 10. september 2019



   
Metsas hea 



Alles sai peaaegu heaks minna, kui järgmine ikaldus kaelas.
 Oeh.
 OEH.
 Ära põe?
 Ära põe!

 Aga ikkagi on jube.
 Ma ei karda midagi? No aga kõhus keerab ju! Selline iiveldus ja vaev ja häda.
 Aga äkki ma ei pea välja kolima? Midagi kindlat ju pole veel?
 Ikka keerab.
 Väkk.
 Ma ei jaksa kogu aeg vapper olla! Aga ei, on vaja, ole veel vapram!
 No ja eks ma siis olen, eks ole. Mis mul muud üle jääb.
 Igatahes olen kohe tagasi seal, et tahaks aint magada, väsimus igal pool, miski ei ole tõeline peale selle. Mitte miski. Ega keski.
 Ma lihtsalt ei jaksa.
 /magama ära

 ***

 Ei maganud.
 Ei saa kirjutada, et läks nii nagu tavaliselt, sest sageli siiski magan ka, kui vastav plaan on. Aga seekord pugesin voodisse (issandkuihea! aga tegelt vist tahab koer varsti välja), aga enne, kui uinuda jõudsin, tuli koju mu poeg, kelle kamandasin siis voodiservale kõhutama ja kallistasin teda, kuni tema rääkis oma spordipäevast ja uutest klassikaaslastest. Ta oli päris higine, seda tuleb tunnistada.
 Ja mina rääkisin talle, et ema mees tahab minuga Rääkida (mis eeldatavasti tähendab halbu sõnumeid, kuigi ilmselt ta ei taha, et me kuuga välja koliksime), tema arvas, et umbes aasta pärast siis vist jah, minul läks kergeks (jagatud mure on pool muret) ja temal ei paistnud raskemaks minevat, sest häh.
 Ja siis oli mu ka häh.
 Kui oma kõnelused lõpetanud olime, tuli tõesti Totoro, tegi niuts, kaevas koonuga teki üles, surus nina mulle kaissu, kaapas käpaga voodit ja andis seega igat moodi märku, et nüüd võiks õue minna.

 Ja mina läksin.
 Nii soe oli, et ujusin ka, jalutasin läbi sooja tuule ja kõduhõngu ja kuskil poole rännaku peal tõdesin, et Luffyl One Piece'ist on õigus ja küll kõik kuidagi hästi läheb.
 Nii et ma enam ei muretsenud ega närveerinud ja kuigi ema mees ei ole mulle vastu kirjutanud (saatsin talle kirja, et mis me kolmapäevani ikka ootame, mulle meeldibki kirja teel rohkem asju ajada, mis värk on?), on rahu. Põdemisel ots.

 Küll kõik saab korda.
 Ega ma tänavale ikka jää.
 Ehk siis: alati võib endale soovitada, et kui on mingi jama, mine loodusesse.
 See aitab. ALAILMA.

 Ainult jah - keha oli juba enne šokis (mul käib menstruatsioon väga regulaarselt, 26-27 päeva on vahet, aga seekord oli 34 - selgelt Organism oli: "Mul ei ole millekski muuks ressurssi kui see kuramuse tallitöö! Eideke, MUL EI OLE!") ja nüüd on veel enam. Kui pead pööran, tuleb pilt kerge viivitusega järgi, tuikumisest ja käelisest kohmakusest ei tasu rääkidagi - muidugi on need minuga

 ***

 Ma tahaks seeni. Korjama olen ka valmis. Aga seal parkmetsas, kus käin, on seeni ainult päris sügaval, kuhu radu ei vii, ja need on mingid tundmatud seened. Võibolla mingid kärbseseened - kui pilte vaatan, siis tunduvad need kõige sarnasemad, aga loori ja tuppe ma küll ei märganud. Limane ka ei olnud, nii et hallpiimase riisika jätab ka mängust välja ...
 No vahet pole, mis nad olid, ma ei tundnud neid ja ei korjanud. Aga kuhu minna, et leida seeni, mida ma tunnen, ei tea.
 Võibolla rongiga Kloogaranda sõit ja seal ringi tatsamine oleks variant? Ühel mu (õnneks vist endisel) tuttaval on seal suvila ja ta igal sügisel rääkis ta, kuidas aed on söögiseeni täis, võta ja kupata või prae lihtsalt (olenevalt liigist). 


    7 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, maha äng, ängipuhang  

 


pühapäev, 8. september 2019



   
Septembri algus 



Pea valutab.
 Teine migreenitablett (esimene koos sooja dušiga võttis valu ära, aga kahjuks ainult üheksaks tunniks).
 Vihkan maailmas kõike.

Peaaegu. 

Jätkuvalt igatahes.
 AI!!!!

 Aga vähemalt nipp kohvi parendamiseks, mida fb-s jagasin, on tõesti hea nipp ja kohv oivaline.
 Mis nipp? Oh, te küsite, nii armas!


vaesema, aga mitte puruvaese kodumajapidamise jaoks.
Ajad on rasked ja raha pea otsas ja sa oled ostnud oma tavalise taseme kõige odavama (ja mitte-hirmus-hea) kohvi, sest elu kohvita: mis elu see on?!
Siis on ajad vähem rasked ja raha natuke täitsa on, aga see mitte-hirmus-hea kohv tahab ärajoomist.
Nipp seisneb selles, et ostad siis natuke (tõesti natuke, 50 grammi on jumala piisav) maitsekohvi, valad nii maitsekohvi kui selle mitte-nii-hea purki, raputad segi ja vualaa! Sul on hea kohvipuru, millest tehtud jooki on rõõm juua!




See nipp =) 

Mul on Amaretto-maitseline maitsekohv segamini Aroma Goldiga, mis EI ole otseselt halb kohv, aga no pärast paki Thcibo otsasaamist ikka selgelt samm tagasi.
 Tchibo on mu lemmikkohv ja kui kuskil on allahindlus, ikka ostan seda. Iga kord, kui pakk on lahti ja puru võtan, juba joobun heast lõhnast ja kui siis jooma saan hakata, on esimese sõõmu järel: "Oo, just selline peab kohv olema, oojaa!"
 Aga Amaretto maitsekohv ja Aroma Gold koos on peaaegu samal tasemel =)
 Peaaegu.

 Mida, normaalsetel kohvihoolikutel on kohviveski ja vbla nad ka teevad fääntsul pliidikeedumoel oma jooke ja need on nii head?
 Ma ei ole normaalne.
 Dohh.
 Keerukamalt valminud kohvi head maitset tunnen, aga ümber harjuma ja teistmoodi tegema ei ole nõus.




Pea valutab vähem. Migreenitabletid on nii toredad asjad ja kohv on ka tore!
 Aga valutab ikka. Nii raske on olla haige, kui samas tead, et see pole isegi päris haigus, vaid haiguseks kehastunud kurnatus, kuu aja väsimus, mis hoiab sus pinget, sest pole võimalik rõõmsa ja energilisena ärgata isegi imekauniste ilmadega soojas septembrialgusse, kui turult ostetud kollased tomatid maitsevad nagu lapsepõlv.
 Ning till teeb kõik veel paremaks.

 Jep, kui peavalu taandub, mõtlengi peamiselt söögist, joogist ja oma poja koolivärgist.
 Aga sellest viimasest ma teile ei kirjuta, sest pole midagi kirjutada. Talle lihtsalt ei meeldi kool. Midagi halvasti pole peale selle peamise - talle ei meeldi.
 Ma ei oska aidata ka, sest mulle ka ei meeldinud ja ei meeldiks ikka veel.




Söögist mõtlen veel seda, et viimaks õnnestus mul sushiriis keeta nii, et nimetet poeg on rahul ja sööb minu tehtud sushisid (üldiselt on ta pirts nagu jaapanlane ses osas!). Aga mul said norilehed otsa ja mõtlen, kust on neid kõige soodsam juurde osta. Selveris on raudselt, aga seal on ilmselt suhteliselt kallis. Kõik teised kohad (Rimi ka, sest meil siin on ainult pisirimi, pisipisipisike!) võiks olla veitsa või isegi palju soodsamad, aga pole kindel, et seal üldse on, ja kui seda võetakse kui "luksuskaup, keegi ei osta peale imelike", on norilehed veel kallimad kui Selveris.
 Rõõmu kaubamaja on kaugel ja seal ka ei tea, kuidas hinnatase on.
 Olgu, ma mõtlen söögist, joogist, poja koolivärgist JA rahast.
 Kuna Töötukassa ei ole mulle talli eest seni midagi maksnud (lootsin 100 euri vähemalt kokku), on mus tekkinud tunne, et peaks veidi raha teenima. Kaua ma ikka annetajate lahkuse peale loodan. "Hoidke mind elus, olgu, ja ostke vahel turutomatit ja tilli samuti, sest see on ju maitsev!"
 Vbla kisub asi ikka "minu elust ja asjadest" raamatu poole, mis suures osas võrgupäevikutekstidest koos.
 Sest noh - väidetavalt selline asi müüks ning mu "ükskord juba surnud" naise kogemused on natuke siiski erilised.
 Inimesed küll surevad tänapäeval tihti, aga enamasti ei kipu sellest rääkima pärast. 



    3 kommentaari:       

 
 Labels: söök  

 


reede, 6. september 2019



   
Veel halamist 



Kirjutasin pika posti ja see haihtus.
 Teist korda juhtus minuga nii, et ctrl+z liiga palju kordi teeb kirjutuskasti täiesti valgeks - ja läinud too post ongi.
 Pole isegi kindel, et nüüd taastan: tean küll, et mu emotsionaalne seisund (loe: keegi ei armasta mind selles linnas, pähe sülitab taevas, alt rögastab pinnas, kogu aeg võitlemas, kogu aeg vinnas - just see on see, mis mu tapab) on sellest, et haige. Isegi mitte palju haige, 37.2, aevastused ja pea tuikab, aga

 a) alati on sünge meeleolu mul palavikuga kaasas, ka siis, kui palavik on ülipisike
 b) alati jään ma haigeks, kui tuleb pingelangus, kurat, keha sõdurdab end enne vapralt kogu sitast läbi, kuid asjade kergemaks minnes lubab endale pehme ja inimlik olla
 c) ja nüüd on nii sünge, nii sünge.

 Aga kõiki neid "ja kunagi öeldi mulle nii" ja "see raamat ka mulle ei meeldi" ja "kurat, ma võtan vastu kogu kriitika selle kohta, mis minu arust ka nii hästi välja ei tulnud, kui oleks võinud, nt notsu "Kuningaid" lugedes tegi asjalikku, aga on jube ja masendav saada kriitikat asjade kohta, mida ma olen meelega teinud. Kui olen otsustanud, et nii on kõige parem, nii on just õige - ja siis tuleb end adekvaatseks pidav lugeja ja ütleb "aga SEE peaks teistmoodi olema!" ja mul on "FAKK, ma MEELEGA ei tahtnud teistmoodi teha, valetada või toetada maailmapilti, kus elu ongi sitt alati, või lihtsalt igavalt ja nürilt stereotüüpe esitada!" vist ei ole vaja taastada.

 Mul on sitt, sellest vist piisab?

 Kuigi ma siiski mainin, et mind hämmastab mu igavese vallalisuse värk. Kuidas mina üldse hakkan inimest tahtma, kui mulle tundub, et ta hindab ja armastab mind - ja JÄLLE saan tünga.
 Ei hinda piisavalt, ei armasta nii, nagu minu arust armastamine käib.
 Nagu wtf wtf wtf wtf WTF.
 Wtf.
 Isegi mõte, et mina teen kõik õigesti, nende kaotus, ei päästa arutlemisest, MIKS nii läheb.
Miski minus tekitab seda mustrit ju? Ei? Lihtsalt juhused?
Aga neid juhuseid on kuidagi palju! 


    61 kommentaari:       

 
 Labels: keha, proosalaulik, ängipuhang  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





kolmapäev, 4. september 2019



    
Tagasivaade 



Kõik, enam ei lähe.

 Kusjuures täitsa kurb oli, treeneril ja Nastjal sündis (no lõigati välja) beebi, aga nad said kõik jamad kaela, mis elus ema ja terve titaga võimalikud. Mul on niiiiiiiiiii kahju - aga samas oli see põhjus ja võimalus treeneriga rääkida nagu inimene inimesega ja ta ütles, et oleks ta teadnud, et ma viimast päeva, ta oleks mu kaheistmelise kaarikuga sõitma viinud.
 Ise nii surnud, nii surnud, neli ööd polnud õieti maganud ja mul oli tast niiiiiiii kahju.
 Nastjast ka.
 Krt, ma ei saa aru, miks esilekutsumine üldse selline teema on.
 Ma saan aru, et vahel harva osutub vajalikuks. Aga PALJU tihemini on see kõikvõimalike hädade allikas, keisrid ja apaatsed või ülierutatud titad, meeletud valud ning rebenemine.


Selle hobuse nimi on Ferus Galax, sai järele vaadatud
 Kõik mu tuttavad inimesed (mina ise kaasa arvatud), kes seda arstide ette nähtud "42 nädalat ja mitte rohkem"-värki ignonud on ja lasknud lapsel sündida, mil ta tahab, on mitte ainult et normaalselt maha saanud ja laps on terve, aint natuke veidra nahavärviga, vaid KÕIK on korras. Ei ole ülekantud, ei ole üldse mitte mingeid muresid.
 "Eeee ... teil oligi vale tähtaeg, ultraheli järgi ikka oleks võinud veel 9 päeva olla, mitte 20 detsember sündida, nii et tegelikult ta tuligi 41+5, mhmh!!" (Nii öeldi mulle mu 42+6 absoluutselt normaalse ja isegi mitte hiigelsuure, vaid suht täpselt neljakilose tütre sünni järel.)

 Ja neil sealt tallist OLI tähtajaga jama - esialgu pandi 2. september. Siis läks ultraheli mõjul tähtaeg 10. augustiks ja seejärel hakkas natuke hilisemaks nihkuma.
 Kuigi enam mitte septembrisse, ooei.
 Vaesekesed =(

 Krt, ma ei ole mingi sünnitusabiteadlane, aga lihtsalt kogemuste järgi: MA EI SAA ARU, miks esilekutsumine mingi rutiinne protseduur ja teema on. Sellega kaasneb alailma mingi suurem jama ju.

 Muidu on ... parem.
 Mitte hea, aga parem. Pinge on alanenud, kuigi minna laupäeval hobuste võistlusele (kutsuti, noh) ei tundu just eriti ahvatlev idee.
 (Teisiti öeldes: ma ei taha ja ei lähe ka, kui just imet ei juhtu - see ime on natuke seotud küsimusega "Aga kui rõivastuks nagu leedi ja läheks hobuste võiduajamist vaatama, oleks lahe tegevuskunst ju?", aga peamiselt lihtsalt sellega, et kusagilt mu seest peaks välja kasvama täiesti ootamatu jaksupuhang.
 Ja noh - tõesti TÄIESTI ootamatu.
 Praegu teda küll kusagilt ei paista.)

 Muidu - olen siin niiiiiiiii palju rääkinud sellest, kuidas oma tahtmise tegemine on võti ja elagem nii ja mul on küll hoopis parem.
 Ja viimasel ajal pole keegi enam vastu ka vaielnud: kes arvab, et see on kohutav joga ning tuleb võidelda, on ära läinud, ja teised on kas nõusolevalt või vähemalt arusaavalt vait sel teemal.
 Aga mina vaikselt kogun kogemusi ja võin nende pealt veel rääkida, miks on oma tahtmise tegemine mulle (suhteliselt) uus asi ja miks kogu aeg nii pole teinud.
 Ma nüüd, pärast talliepopöad, tunnen end jälle veitsa rohkem. Olen saanud selgemaks, kuidas toimin

 Kui olen arust-ära-väsinud ja midagi ei taha, ma ei saa enam aru ka, et "seda ma ei taha".
 Ma söön üle - mitte et "oi, läksin paksuks", vaid mul konkreetselt oli kahel korral HALB liiga palju söömisest.
 Ma ei saanud ka aru, mida ma tahan või ei. "Mul on omletiisu" või "Tahaks tomatit" - ei, ma sõin kooki, kuni enam ei söönud, ja siis 12 tundi ajas mõte toidust ka iiveldama.
 Rents, vbla su "tahaks kooki, alati kooki!" on sellest, et sa kogu aeg koormad end keha jaoks üle ja ta enam adekvaatselt ei tunneta?
 Mäletan, et noorena oli nõnda alailma. Et söön jaburalt palju ja pärast on rõvehalb olla, aga lihtsalt - söömise ajal ei märka, et halb on, ja hiljem tundub, et on niiiiiii halb sellest liitrist jäätisest, vbla singivõileib rahustab? On niiiiiiiiiiiii halb nendest singivõileibadest, vbla natuke tosca-kooki aitab? Jne.
 Nüüd pole nii ammu olnud, peaaegu ununes, kuidas on end iivelduseni ja natuke edasi täis süüa.
 Mul ei ole praegu ka tunnet, et oo, mm, voodis oleks praegu nii mõnus. Mul on "voodi vist ei ole otseselt vastumeelne praegu ... aga ega ei kutsu ka. Vbla teen midagi muud, maitea, loen või loen internetti läbi või midagi."

 Mul ei ole mitte midagi.
 Kõik asub eemal, jõuab minuni nagu läbi vati ja miski ei tundu tõeline.
 Kui hea hakkab, eks ma ütlen =) 


    3 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, maha äng, tallitöö  

 


pühapäev, 1. september 2019



   
Leebe ja lahke 



Mis mõttes ei ole mul midagi öelda? Muidugi on! Näiteks et ma olen niiiiiiiiiiii väsinud, et kool (1.  septembri kaudne mainimine tekstis) on nõme, inimesed lollakad ja beebid armsad.
 Aa, et võiks midagi UUT ka öelda?
 Hm.
 Ma ei tea, kas jaksan.

 Vbla võib pikemalt rääkida sellest, millised hobused tallis on ja KUI toredad?
 Sest nad on. Sitaks nunnud. Ma olen neid vaikselt tundma õppinud ja tean, et Doris (Ulakas Doris Day) on pisike, vist kaheaastane alles, hästi sõbralik ja samas hea jooksija - tal on latri küljes rosett, mis ütleb: "VÕITJA!"
 Kuigi ma oletan, et ta võitis midagi nimega Baby Race, sest rosett ilmus pärast nädalavahetust, mil too Baby Race toimus.
 Mu lemmik on Try Your Best. Sest noh - SIUKE nimi. Lisaks ta alati uurib ülalt trellide vahelt, kui ma midagi teen ta naaberlatris, vaatab ühe silmaga, siis teisega, üritab nina trellide vahelt läbi toppida ja on üleni uudishimulik.
 Tal ei lähe suu hästi lahti. Elik kui annan talle õuna, siis ta suu ei lähe nii lahti, et saaks terve õuna sisse ahmata. Hoian õuna kõvasti kinni ja ta hammustab sealt tükke välja, kuni alles on nii õhuke liistakas (pool õuna umbes), et ta saab selle üleni suhu.
 Hobune, kellega talli amatsoontüdruk Ženja ratsumas käib (enamasti nendega ju ei ratsutata, nad on traavlid, jooksevad kaariku ees), on teistest suurem, natuke heledam (muidu on kõik erinevates astmetes tumepruunid, mõned suurema lauguga, mõned väiksemaga, mõned lauguta, mõned natu heledamad, mõned peaaegu mustad, aga tema on selgelt päris raudjas, lakk ja saba ka sama tooni, mis muu karv), tundub hästi rahulik ja kannab nime Papa's Goldfinger.

 Kaks tšempioni on vähemalt veel, ja on selge, et nad on sugulased - mõlemal on nimes Galax. Üks on Mr Galax ja teine mingi muu Galax - ei ole meeles, mis just. 
 Ja vähemalt üks neist on täkk.
 Aga mul ei ole midagi muud nende kohta öelda, sest kuigi nad on TOREDAD, nad ei paista millegi muu poolest silma kui rosetid latritel.

 Kõik hobused on toredad. Ma ei tea, kust ma võtsin ootuse, et mõned on kurjad ja üritavad hammustada või jalaga lüüa ja vaata parem ette, väga väga naine! Nad näevad nunnud välja, ent ei tarvitse sugugi nii nunnud loomused olla.
 Nad ei saa ju inimeste suhted kurjaks kasvada, sest kogu aeg tegelevad nendega inimesed. Kogu aeg, iga päev korduvalt ja korduvalt. Ja et ma alguses kõhklesin latri (treener ütleb "box" ja vist ei saanud arugi, millest räägin, kui ma "latter" ütlesin, aga mina hindan ikka eesti keelt ju!) ust avamast ja saepuru ja heina sealt sisse pühkimast, ei olnud kellelegi seal arusaadavgi.
 Keegi ei öelnud mulle, et no mis siis, et hobune seal sees on, ega ta välja murra, dohh - nad ei tulnud selle pealegi, et mul kõhelus sees võiks olla.
 No ja siis enam ei olnud ka.
 On hea, et ma ei karda obuseid, samuti on hea, et ma ei karda ämblikke, sitta ega kasse-koeri. Kõike nimetatut on tallis piisavalt.
 Aga mul ei ole mitte kuskilt võtta energiat, et teha seda või teist ruttu-ruttu, ma ei NÄE heinapepre põrandal, mida olen just pühkinud, ja samas olen jube tundlik igast "Ära tee seda nii, nagu seni tegid, tee teistmoodi!" soovide osas. Mulle peaks ütlema: "Väga hea, et sa tegid, aga niimoodi oleks veel parem!" aga tallis töötavad inimesed ei ole nii väga nunnutamise peal väljas, kui mulle meeldiks.

 Nastja on vist juba sünnitamas või sünnitanud.
 See on lahe =)
 Kaks teemat, mis mulle ALATI meeldivad: loomad ja tited.
 ***
 Mõtlesin, mõtlesin ja mõtlesin viimaks välja, miks ma K. osas nii nördinud olin. Et noh - jah, muidugi, heal juhul hoolitsegu igaüks enda eest ise ja mis tuleb mujalt, on kingitus ja meeldiv, mitte vajalik.
 Aga ronisin sinna talli ja sel nädalalõpul enam ei tundunud ka, et katkestaks ära. Nii vähe ju veel jäänud ja, kurat, ma ju kipun kangelaseks, kuigi see TÕESTI KELLELEGI hea ei ole.
 No nii.
 Ja siis oli (ja on) mu enesetunne phmt "soolikad igal pool laiali, verest kuiv, kaeban ja kaeban, aga ikka jalul!" ja kui K. uuris: "Kuidas sa ennast tunned?"mul oli (ja on): "Thefakk sa aru ei saa ise?! Ma ju räägin sellest KOGU AEG nädal (no siis oli nädal, nüüd on rohkem) otsa, mida?!"
 Aga ma ikka olin viisakas. Pärisin, et miks ta küsib.
 "No et teada saada."
 Ja sellest saati, niipea, kui mõtlema hakkan, tuleb: "Kui tema inimestest hoolimine NIIMOODI käib, mul ei ole seda vaja."
 Ja, kurat, ma SAAN ARU, et ta püüab. Et ta annab oma parima. (Kes ei anna?) Aga ma ei taha sellist inimsuhet JÄLLE, kus mina valutan arukaotuseni, jooksen verest kuivaks ja piinlen igal hetkel, ja teine seisab seal kõrval ja räägib raamatutest või arvutimängudest või muust säärasest.

 Kui inimene ei saa aru, ma ütlen ja ütlen ja ta ikka ei saa, ei tasu ju?
 Aga ma ütlen korra veel.
 Sest ma olen siuke leebe ja lahke. 


    12 kommentaari:       

 
 Labels: eraelu, tallitöö  

 


neljapäev, 29. august 2019



   
Emotsioonid 



Mul on väga kahju, et Amazonas põleb.
 Aga kui loen neid sotsiaalmeedias jagatavaid "should we worry?" mille point on, et on väga halvasti ja we should ma tahaks röökida.
 EI! Me EI peaks muretsema - kui me midagi teha saama, väga hea, teeme. Aga niisama muretsemine? Milleks see hea on? Ainult meil endal on halb ju! EI!!!

 Nii, mille peale ma veel tavalisest umbes 5 korda rohkem ärritun ...?

 Maitea, maijaksa mõelda. Ehk hiljem meenub midagi.

 Üldiselt on mul: "Mida sa tahad minust?! Mul pole endalgi midagi, kõik on otsas, ma EI OLE VÕIMELINE andma!!!"
 Ja siis treener hipodroomil:
 Mina: Ei. Ma rohkem ei jaksa, päriselt.
 Tema: Mina teen seda iga päev!

 Ja kuna ta on kõndimise peal, kõnnib minema ja minu: "No sina ei ole ka depressiivne autist, kel on ajukahjustus rongi ette astumisest!" jääb ütlemata ning ootele.
 Võibolla homme saan öeldud.
 Olgu, see ärritab mind ka põhjalikult: ma annan endast kõik ja siis veel täitsa palju, et tal ainult parem oleks (sest ma olen puudega, aga mitte loll, ma saan ju aru, et tal on raske, jumalauta!) ja tal on tunne, et ma olen laisk ja ei taha midagi teha ja pff.
 Nagu - ma ei jaksa tõestada, et pole kaamel.
 Ma lihtsalt ei jaksa.

 Ja et asja eriti rõvedaks teha, tuli Anomaalika alias Bitt Coin alias Unkown alias Toomas (ja Rentsi juures kasutas ta lugematut arvu varjunimesid, osad neist pooleks tehtud liitsõnad suurtähtedega, osad tuvastamatud) vist jälle välja ja siia ja ilmutas oma tõdesid ja ma lihtsalt ..... .....

 Vahel ma mõtlen, et mis mõttes ma eriliselt empaatiavõimeline olen? Mis see on mingi eriline võime, et ma KUULAN (või loen) inimesi ja mul ei ole vastus ja hinnang juba enne valmis, kui nad enda väljendamisega veerandi peal on? (Kui tegu ei ole just Trumpi, EKRE-tüüpide või Anomaalikaga, nemad on end piisavalt tõestanud, et ma enam huvi ei tunneks, mida konkreetselt ütlevad.) Kas see on eraldi võime: mitte panna silte, kui vähegi kahtlus on, vaid tunda inimeste vastu päriselt huvi? Ja siis tulevad kõik need "Naised on sellised" ja "Prantslased on sellised" ja "Pagulased (pole isegi eraldi rahvust või nahavärvi, lihtsalt pagulane olemine loeb!) on sellised" ja ja ja ... minu arust on nad ERILISELT juhmid, aga enda meelest täitsa okeid ju siis?
 Emake maa küll! Inimesed ...
 Mul on nii meeles, kui me Murcaga Brightonis käisime ja üks müüjatüdruk tundis huvi, mis mu käel kirjas on. Eks ta luges algust "A mine ..." ja mõtles, et see on inglise keeles.
 No ei olnud. Oli see, mis ta on, eesti keeles.
 Ütlesin, et phmt tähendab see "Fuck you!" Ta ilmutas rahulolu ja demonstreeris omaenda keskmist sõrme, kuhu oli (pisikeselt) tätoveeritud "people".
 Just. Inimesed - kui sul on keskmine sõrm alati näitamiseks valmis, sa tegelikult ei eksi. Ei pruugi isegi liigne vaimne koormus olla - oleneb, mis seisus sa ise oled, eks ole.
 Minu praeguses seisus on mõte: "A mine persse!" phmt ainus, mis üldse aitab.
 Nad on lollid.
Me oleme lollid, aga "nad" ikka eriliselt, sest ma ei jaksa praegu hell olla.

 Tahaksin nutta, aga ei jaksa. Pealegi: mida see ikka muudaks. Mul ei läheks isegi olemine kergemaks, sest tallitöö kestab ikka.

 Tumen käis siin ja õmbles mu poja koolikotile sanga külge. Vähemalt üks hea asi paari viimase päeva sees =) 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


esmaspäev, 26. august 2019



   
Ja homme ma ka veel talli ei lähe ...! 



Emake maa, kui halb mul oli.
 ... ja nii ma elasingi, aastast aastasse? ISSANDJUMAL!
 Issand.
 Jumal.
 Kõik mu vana enda mured ja vaevad on selgitatud. Kuidas aju kukub tagant ära ja unustadki asju (normaalselt ma eriti ei unusta), mis kogu aeg meeles. Kuidas probleemid tunduvad väljakannnatamatud ja tahaks neid kõvasti klaarida, kuigi rahulikel headel aegadel ei ole need mulle probleemid üldse. Kuidas ei ole võimalik teha tegevusi nii väikesteks tükkideks, et need ei väsitaks, sest KÕIK väsitab - ja kuidas ikkagi tundub lihtsam asjad ära teha kui taluda ajus näägutavat "aga tegelikult oleks vaja ..."
 Siis teen.
 Kui just ei unusta, et "täna on SEE päev" vms.
 Või "see öö".

 Millest rääkides: mu usk, et kesklinn pimendati ja eemal suurte majade vahel põlesid tuled edasi, sest keegi mõtles raha kokku hoides asjade üle, oli eksklik. Mingid elektritööd toimuvad ilmselt: nüüd on kesklinn valge ja suurte majade vahel pime.
 Pagan.

 Aga jah. Ma vaatan, et ega mu sõnakasutus ega väljapoole näha olev nägu eriti muutu, kui kujuteldamatult jälegi olla on. Ok, lähen kergemini närvi, aga vanasti ei lubanud endale ka seda mitte, ja ainsaks võtmeks oligi, et ma ÜTLESIN, et mul on halb.
 Ok, ja Rongimehe Suvel suhtlesin lähedalt inimestega, kellega muidu seda ei tee.
 Siia blogisse jäeti kunagi 2014 suve lõpul kommentaar: "Kuni huumorimeel veel alles, on kõik korras."
 Selgelt pidi see olema toetav, aga mul on siiamaani meeles kui "isver, niimoodi inimesed mõtlevadki????" Sest mul on huumorimeel, võime näha ka asja koomilist külge, kui keegi sedasi vaataks, alati alles.
 Ma lihtsalt alati ei paljasta seda, aga huumoriMEEL on alles.
 Igal juhul.
 Kõik korras? Eeeeeeee ...

 Mul juhib mõistus mängu. Mis ei tähenda, et tunded ei oleks kired ja meeletult tugevad - aga nende peal on alati "nii, asi on selles ja selles, mul on halb selle ja selle pärast ja oeh, päris naljakas oleks, kui poleks nii kurb: ise ma sinna talli läksin, ja veel NAERATADES, ja mul on nüüd 2 tundi põrandapühkimisest pilt eest ära. Jep, vinge töö on tehtud, kes oleks võinud ette näha, et nii hullult rassima pean ...?!"
 Muutus on, et nüüd ma luban endal tunda.
 Ma VÕIN olla kurb või vihane, mul on selleks täielik õigus. Sulle ei meeldi, et mul on tunded? Palun, mine ära, see on väga lubatud.
 Aga ma ei lõpeta tundmist  kellegi teise rõõmuks. Ei tohi vihastada? Häh! Miks ei tohi? Sest sulle ei meeldi mind vihasena näha?
 Palun, mine minema. Ära vaata, tegele millegi muu kui minuga.
 Et ma ei oota sind hiljem tagasi vbla? Jah, mulle ei meeldi, kui mulle emotsioone ei lubata ja mind kardetakse. Minu valik on ilma selliste inimesteta elada, kes mind taluda ei suuda.
 Dohh.

 Aga see ei tähenda, et ma ise aru ei saaks, mis toimub, mida ma tunnen, mida hüpoteetiline sina tunned, kuidas see võiks koomiline paista (alati, alati võiks!); mis ma lõpetan inimesega sõber olemise, sest ta tõi mulle kana ja riisi ja lõi kiilu uksepiita, kus uks hästi ei käinud enam ja nüüd käib jälle? PÄRISELT?! Haa-haa-haa!!!!

 Nüüd, kolm päeva kannatanud ja mitte midagi nautinud, on elu jälle tagasi. Mitte imeline kõik-on-hea elu, kuid ELU.
 Veetsin hommikul koera sügades ja temaga mängides meeldiva veerandtunni, nautisin. Nüüd teen kohvi. Söön võileiba.
 Ja võrreledes nädalavahega on NII HEA.

 Krt, mul vist on seda autistidiagnoosi ikka ka vaja. Sest see ei ole talutav, mida isegi kolm korda nädalas kolm tundi kestev päevatöö minuga teeb. 


    15 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, eraelu, sotsiaalne alaareng, tallitöö, uus mina  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 





reede, 23. august 2019



   
Kolm erinevat mõtterada 



Ma räägin teile, kuidas depressioon tundub.
Praegu on see tunne mul peal ainult töölt tulles. Kui päris haige olla, on kogu aeg.

Ma vihkan maailmas kõike.
Ei taha midagi. Olgu, last tahaks, ent seda mulle ei anta. Aga koera silitada? No ta tahab silitamist, eks ma siis pean. Kassi silitada? Ta ka tahab silitamist, eks ma siis pean. Koeraga jalutada? No ta tahab jalutamist, eks ma siis pean. Pojale süüa teha? Aga talle ei maitse ju peaaegu miski, mida ma teen. Las sööb kiirnuudleid ja porgandit. Endale süüa teha?
Ma söön ja ei märka maitset.
Ma joon. Kui palju mineraalvett ma mahutan, kui samas luban endale ka vabalt kempsus käimist?
Ma suitsetan, sest midagi paremat ei tule pähe.
Kõik on vastik.
KÕIK!
Olgu, One Piece ei ole. Aga ma ei jaksa ka selle vanu episoode rohkem kui ühe päevas vaadata.
Soojas vees ujuda vist ka ei oleks, aga esiteks ei ole vesi enam soe ja teiseks tuleks selleks esmalt jõe äärde minna, aga see minemine on vastik.
Nagunii olen sel nädalal juba teinud 37 trenniühikut rohkem füüsilisi asju, kui mu ise paika pandud hea hulk oleks.
Tavaline hea oleks 90. Ma ei ole ühtegi nädalat sel aastal enam võlgu ka, kõik olen järele teinud.
 Kätekõverdusi on küll võlgu kolm ja pool nädalat.
Ma ei tee neid järele.
Vastik.
Midagi ei taha (peale asjade, mida ma ei saa saada. Ei saa saada, sest need sõltuvad muust kui minu otsusekindlusest), no mitte midagi. Mille nimel ma pingutan selle lõputu jamaga, kui mul ei ole midagi tahta? Midagi, mis elu paremaks teeks, nagunii ju ei tule! Need on nii ebatõenäolised asjad, et elada edasi, sest äkki saan lapse (või kunagi oleks saanud nt Rongimehe) on umbes sama tõenäoline, kui elada edasi, sest äkki kasvavad mulle tiivad ja ma oskan lennukite abita lennata.

 Tühi maa. Mitte midagi ei ole, ei paista, ei võta naeratama.

 ***

 Ma ei karda midagi.
 Mõnikord mõtlen, et oleks hea karta. Mitte olla "jee, obused!" tallitöö ees, mitte olla "jee, ta on kena ja aval, üritan" mehe ees, mitte kõike proovida, sest kui pole proovinud, ei tea ju.

 Aga samas - kui mul poleks koera? Mul poleks seniseid lapsi? Mul poleks avaldatud raamatuid ega jutte? Ma ei teaks, kui oivaline on koeraga jalutada ja ükskõik kui väsinud ka pärast olen, see on alati pisem väsimus kui jalutuskäigule asudes?

 Sama asi ju. Nürimeelne kartmatus siiski toob rohkem rõõmu kui vaevu mu ellu. Ja ega ma teisiti mõelda saakski, sest ega ennast ümber ei tee.
 Ma ei karda. Õpi kartma? Lase naisukesel endale siplevaid kalapojukesi kaela valada?
 Pole minu tee.

 Igatahes - ega ma siis KARTNUD ju ka hobustreeneriga rääkida sellest, et ma ei jaksa. Mitte hirm ei hoia mind tagasi jamade ees, vaid kaine kaalutlus. "Kas see ja see on kergemad ja ma tahan neid rohkem kui toda ja toda?"
 Aga neljapäeval läks olemine niiiii jäledaks, et "see ja see" ei olnud enam kergemad kanda. Ja ma olin täiega hädas, kui treener ja tema väga rase naine läksid eiteakuhu ja üldse tagasi ei tulnud.
 Ja ei tulnud.
 Ja ei tulnud ja misMÕTTES, ma ei saa kõiki asju talle nüüd 5 minutiga ära rääkida ju?!
 Võtsin paberi ja pastaka ja kirjutasin. Oma meeletu võimekusega käsitsi kirjutada sain terve lehe täis kribatud.
Kui kiri kuskile kaduma ei lähe, ta saab seda lugeda ja targemaks. Panin oma telefoninumbri ka juurde, et kui on mõni mure, mida ma lahendada saan, las helistab.
Nii kerge ei ole olla, kui ära rääkinuna oleks, aga no praeguse seisuga lähen kolmapäeval tagasi ja ikka parem, kui esmaspäeval minna.

 ***

 "Keegi ei armasta mind!"
 Aga, mõtlen äkilisel selgushetkel, see ei ole esiteks selles mõttes tõsi, et on tema ja tema ja tema ja tema -
aga teiseks: millele ma tavaliselt ei mõtle, on, et paljud inimesed ei oskagi minu mõistes armastada.
 See pole nendes, niimoodi inimeste vastu tunda, nagu mina tunnen, ja misMÕTTES ma mõtlen, et võiksin sama vastu saada?!
 Nad on hoopis teistmoodi tehtud.

 Paljud ON nagu mina.
 Ja veel rohkemad ei ole.
 Ja muidugi mulle ei sobi siis nende armastus, isegi kui nad seda olevat kinnitavad. Sest see ei ole üldse SEE asi, mis armastus minu meelest on.
 Täpne oleks mõelda: "Vaid vähesed armastavad mind nii, nagu mina seda tahan!" Kuna inimesed on erinevad ja armastus üldse üks kahtlane sõna, mille osutus nii ebamäärane, et seda teavad vaid kõige rumalamad kindlalt.
 (Et midagi kindlalt teada, peabki rumal olema.) 


    28 kommentaari:       

 
 Labels: emake maa ja tema imed, tallitöö, uned ja unelmad, ängipuhang  

 


kolmapäev, 21. august 2019



   
Halan siin veel veidi, ehk läheb kergemaks 



Hakkan jõudma meeleoluga "parem oleks mitte olemas olla" tasemeni.
 Aga kuni see ei ole püsiv, eksole, kuni see on aint kõige raskemal ajal (nagu töölt koju tulemine), pole ju veel hullu?
 See oli iroonia, aga karta on, et üritan ikkagi 5. septembrini välja vedada. Sest pooleli jätta tähendaks, et peaksin seda valikut seletama kolmele inimesele, kellest vähemalt kaks pole eriti arusaajad, ja oeh.
 Kergem on läbi teha.
 Jah, ega ma tegelt ei ole üldse hädas praegu, mu osaline töövõime selgelt võimaldab mul sedavõrd tasuta tööd teha, sest ma ju ei kaeba? Rohkem ilmselt mitte, selle ma vetostasin.

 Ma alles hakkan aduma, KUI kuradist töövõimereform oli.

 Nojah.

 Kergem on teha kui seletada. Ma olen sedasi tehtud. Seletada, et miks ei saa, inimestele, kellega tuleb spetsiaalselt selleks ühendust võtta ...?
 Brr.
 Ei taha.

 Ega ma ei tea enda kohta kõike, muidu.
 Vahel valgustavad mind siinsed kommentaarid ka.
 Aga see, KUI loll oleks normaalselt enda koha pealt olla, kuidas inimesed arvaksid, et nii on õige, on hämmastav.
 Sa ei tohi teada, kui palju on sulle palju. Ei tohi teada, et oled endale liiga teinud. Ammugi ei tohi sa teada, mis aitaks. Kui sa tead, et sind kurnab see ja too, tuleb kõik su väited kahtluse alla seada, sest ega inimene ise ju tea, kuidas ta millelegi reageerib?! Et ma arvan, et ma tean?
 Häh!
 Tee, kuni kukud! Kui varem lõpetad, oled lihtsalt laisk ja valeetttekujutuste kütkes! Lesbid ei ole lihtsalt kohanud õiget meest! Tervislik = kõhnemakstegev! Riiklik vaktsineerimiskava on parim viis oma last vaktsineerida ja sellest kõrvalekaldujad ongi MMSi joojad! Autism, muide, on raske haigus!

 Suvaline blogilugeja ka KINDLASTI teab minust rohkem kui ma ise.

 Oot, ei, ma haugun vale puu all =) Polnud üldse plaanis selle puu osas sõnu võtta, aga olen kuradi väsinud. 
 Tegelikult kohtlevad riik ja mu omad inimesed mind täpselt ühtemoodi. Ei usu, et ma tunnen ennast, et ma räägin enda kohta tõtt, et minu hinnang iseendale võib kuidagi pädev olla.
 Nüüdki ei võta (kõige lähemad. Kaugelt vaatajad küll. Nt blogilugeja A.!) inimesed mind tõsiselt. Ma ÜTLEN, et mul on halb, ma ÜTLEN, et nüüd läheb jamasti, olen omadega nii kaugel, et lasta end nunnutada ja üldse mitte "ohmistenüüd, egamuleiolevaja" ainult elus püsimaks - ning see toob kaasa, et need omad ja lähedased inimesed ootavad ikka, et oleksin "nagu alati" ja on tohutult üllatunud, kui ei ole.

 Tegelt üks poolvõõras oli jube nunnu ja tegi mu elu palju kergemaks.
 Aga kui ainult mõtlen K peale, mul tuleb: "KUIDAS NII SAAMA?!?!" ja aju läheb jälle lühisesse. Ja siis mõtlen oma ajaloole ja olen täiesti wtf wtf WTF?!?!

 Mispeale ma lihtsalt ei mõtle sellele.
 Sest ei mõtle midagi välja.
 Umbes nagu "Miks ma elus olen?"
 Sest juhtus nii? Sest X ei uskunud mind? Sest sama X ei osanud käituda?

 AGA MIKS?! Jälle inimeste maailmasuurune lollakus?
 Ja tühi maa. Ma ei tea.

 ***

 Migreen sai mu viimaks kätte. Aga no arvestades, KUI raske see tallitöö on mulle vaimselt olnud, läks niigi hirmus kaua aega. Ütleksin isegi, et keha võttis end viimseni kokku ja alles nüüd, kui läks natuke kergemaks, lubas valul üldse tulla.
 Viis tabletti on kulunud seni seni. 50 mg ühes. Suht täpselt kuuuetunniste vahedega - need kuus tundi on valuta, ent siis hakkab tagasi tulema.
 Aga vapper keha, niigi kaua pidas vastu!
 Ostsin viimase sumatriptaani retsepti välja ja vaatab - vbla jätkub sellest.
 Vähemalt tabletid toimivad täiega praegu. 


    24 kommentaari:       

 
 Labels: keha, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


teisipäev, 20. august 2019



   
Augustiööd on pimedad 



Homme on vaba, ülehomme talli.
Mitte midagi muud teha ei jaksa, aga naljakal moel ei jaksa ma ka pidurit vajutada oma söögitegemise juures. Mu vaene poeg on sunnitud kõik tehtu ära sööma või kannatama mu vingus nägu, aga kuna ma samas olen liiga väsinud, et nt küüslauku koorida, on kõik pisut maitsetum, kui võiks.
Aga noh - seni halvaks läinud pole?
Pole.
Nii et kõik on hästi.

Et väsimust veel ebausutavamaks teha, oli mul vaja korjata Totoroga jalutades spordikott täis mahajäetud majade juures kasvavate õunapuude vilju ehk lühidalt õunu.
Sest obused ju armastavad õunu ja on aastaaeg, kui nad neid suht vabalt ka saada võiks!
Treeneriga läbi räägitud, ta rõõmustas õunte üle juba teoreetiliseltki. Kuigi tema arvas ilmsesti, et mu pakkumine kotitäis õunu tuua tähendas seda, et ma oma aiast korjan.
Aga mul ju - noh, mul on väsinud peast väga suuri raskusi endale käe ette panemisega, et ei üritaks särki seljast teistele anda. Näiteks mõtlesin, et hei, seal ja seal ja seal ma ju TEAN, et on uibud, ja need hobused saavad ühe kribukese õuna vahel harva, ise nii suured, ilusad ja läikivad - ning ma koeraga jalutades ju võin mõned õunad kaasa korjata?
Või siis spordikotitäie õunu, see ei ole ju raske?

Ma väga tahan, et mulle rasketel aegadel inimesed, kes must hoolivad, hakkaksid ise andma, sest mul ei ole enam jõudu mitte endast anda, kui paistab, et teistel on vaja.
Ning nördin väga, kui olen oma vajadusi teadlikult hinnanud, otsustanud, et nüüd on jama, teisele ÖELNUD, et kanna minu eest hoolt, ma olen katki - ja seda ei tehta.

Jah. Ma ikka veel arvan, et mu sõnad võiks inimestele midagi ka tähendada.
Ei. Ikka veel ei kipu tähendama.

 Aga ma sain täna hobust harjata. Ja vaatasin, kuidas neid pärast trenni dušitati - arvasin, et pesemiseks on soe vesi ja voolik, mis seal ikka, aga seebivahust valgekirju obune! AWWW!!!
Ma tean küll, et nad on sportlased, aga seebiga higi maha pesemine oli ikka nii naljakalt inimlik, et naeratasin viis minutit selle üle.

***

Keilas on nad otsustanud raha tänavavalgustuse koha pealt kokku hoida, aga teinud seda meeldivalt arukal moel - süda-südalinn on pime, aga suurte majade kandis, seal, kus igasugu kuritegevus võiks muidu elustuda, põlevad tuled edasi. Kiidan väga heaks.
Keegi on peaga mõelnud.

Muidu: mul tuleb raamatuesitlus 14. septembril kell 17.00. Kirjandustänava festivali raames.
Räägin Valner Valmega.
Mõtlen juba, mis selga panen ja nii tore. 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: proosalaulik, sotsiaalne alaareng, tallitöö  

 


laupäev, 17. august 2019



    
Nädalavahetusel 



Rääkisin eile treenerile, kuidas mulle on kolm inimest näidanud (muide, kolme erinevat moodi), kuidas veenõusid pesta. Aga see ei ole ju oluline, kuidas just pesta, oluline on, et nõud puhtaks saaksid?
 Ta nõustus minuga entusiastlikult. Puhtad nõud!
 Kahtlustan, et tema innu põhjuseks oli sissejuhatus, mille põhjal ta arvas mu teab-mis-nõmedusega välja tulevat: "MA saan aru, et esiteks sina vastutad nende hobuste eest ja teiseks ka armastad neid, aga ..."
 Ja siis ma tulin täitsa mõistliku jutuga, mitte et "ei tasu neid hobuseid nii poputada ka" vms.
 "Nagu sinu kohvikruus!", ütles ta nõu puhtusastmest rääkides, ent põhiliselt oli ta lihtsalt nõus.

 Ja ostis mulle lõunaks kebabi.
 Ok, ta ostis lõuna kõigile, kes eile sel ajal tööl olid, ja mina pidin nimme venitama, et selle ajani kohal püsida, kuni kebabid talli saabuvad, aga asi on põhimõttes.
 Toimub teatud kohanemine.
 Mitte et ma poleks selle pika töölpüsimise peale koju jõudes (lahutame maha aja, kui koeraga koos poes käisin, sest ta pidi välja saama ju) kohe magama läinud, kella poole kümneni maganud ja siis uuesti 11 veidi läbi sängi pugenud.
 AGA ASI ON PÕHIMÕTTES!

 Lähen esmaspäeval tööle natuke parema tundega.

 Lootus kuu aega vastu pidada on taastekkinud, kuigi ärge saage valesti aru: mitte midagi tahtmise ja üleüldise halbolu pooolest polnud eile töölt tulles asjad kolmapäevaga võrreldes mitte paremad, vaid halvemad. Täpselt see tunne, kuidas hästi halb on olla, aga mitte midagi ei taha. Ei ole asja, mis selle halbolu vähenemisele ja heaolu suurenemisele võiks viia tunde järgi. Isegi uni ja voodi pole sellised, et tunneksin: SEDA TAHAN! Lihtsalt voodisse minna pole vastumeelne.

 Aga täna on parem. Laupäeval siis. Pärast (arvutab) 11 tundi pausiga magamist ajas koer üles ja täitsa on inimese tunne, mitte et peituks kohe taas voodisse.
 Või noh - kell kümme hommikul juba arvan juba, et võiks ka.
 Natuke Civilizationit veel, siis lähen ...
 ... või ...
 Krt, mu mõtlemisvõime jahtus täiesti maha. Kirjutan veel, kui enam ei maga.

 ***

 Tähendab, ma ei läinudki magama. Sest enne oli koeraga vaja õues käia ja kui juba, ega ma kaheks minutiks siis, ja pärast oli kõht nii tühi, et kindlasti tarvis süüa. Ja siis veel kohv - kohvi teine kruusitäis on mul veel joomata, muidu.
 Mitte et see ei laseks mul magama jääda - ses osas kofeiin mulle ÜLDSE ei mõju - aga kahju ju raisku lasta! Mismõttes ma jätan kohvi joomata?!

 Ja siis tuli seda kõike uuesti teha. Koer taas õue, kõht läks tühjaks (seekord tegin ka sooja toitu, mida tüüpiliselt enam süüa ei jaksanud, sõin võileiva avokaado ja hallitusjuustuga), ja kohv.
 Nüüd on kohv.
 Ning tõdemus, et ma ei ole arukas pärast sellist nädalat.
 Nii on. Ei ole teisiti. Naudin, mida saan ja ei ole enda peale kuri.
 Jai!

 


    Kommentaare ei ole:       

 
 Labels: maha äng, muusikad, tallitöö  

 

Uuemad postitused  Vanemad postitused  Avaleht 



Tellimine: Postitused (Atom) 